Джейн Инес
Кристин

Превод от английски: Димитричка Нанова, 1992

chitanka.info

I

Кристин Уолъс затвори догоре ципа на розовия си анорак и скри ръце в джобовете си. Лицето й, с високи скули, бе зачервено от ледения морски бриз.

Пред нея се простираше големият град — целият окъпан в светлината на мартенското слънце. През прозрачния студен въздух на хоризонта се виждаха заснежени гори.

Корабът се плъзгаше по тихата вода на фиорда към пристанището на Осло. Въпреки мразовитото време, повечето пътници се бяха събрали на палубата. Те не искаха да пропуснат гледката на постепенно приближаващия се град, акостирането и оживлението в голямото пристанище.

Кристин нетърпеливо очакваше да чуе шума от спускането на котвата, за да слезе на сушата. Тя се радваше на предстоящите седмици и преди всичко на срещата с приятелката си Астрид.

От радостното очакване изразителните й кафяви очи изглеждаха още по-тъмни. Филип Маклюд обичаше най-много да я фотографира в такива моменти. Той винаги казваше, че тогава тя изглеждала най-жизнена и имала такова еротично излъчване, каквото малко фотомодели притежават.

Кристин трепна, когато внезапно почувства ръка на рамото си. Обърна се и се усмихна любезно на старата дама, застанала до нея. Тя беше от американските туристи на борда, които правеха обиколка из Европа.

По време на пътуването Кристин много пъти бе разговаряла с тези винаги благоразположени спътници. Старата дама със синкав оттенък на бялата си коса и с очила във формата на пеперудени криле й беше особено симпатична.

— Сигурно сте ни помислили за смахнати, че пътуваме по това време на годината с кораб за Осло, нали мила? Сега, обаче, се вижда, че нашето решение си струва. Всеки може да пътува от Англия до тук със самолет. Не намирате ли, че само този, който пътува с кораб, може да се наслади на такава опияняваща гледка?

Кристин кимна:

— И аз мисля така, мисис Падли. Преди да почине баща ми беше обещал да ме изпрати в Норвегия с кораб.

Кристин почувства, че жената я прегърна по-силно.

— О, съжалявам — каза мисис Падли, — не исках да ви навеждам на тъжни мисли.

— Не е необходимо да се извинявате. Всичко това отдавна е минало. Норвегия е страната, в която майка ми е родена и отраснала. Всъщност, много отдавна исках да дойда тук, но за съжаление все нещо се случваше.

Кристин се обърна настрана и продължи да наблюдава оживеното движение на корабите в пристанището на Осло. Тази американка й вдъхваше такова доверие, че й разказваше за неща, които обикновено се въздържаше да споделя с непознати. Тя вече знаеше, че Кристин е на двадесет и шест години и, че не е омъжена.

По време на пътуването мисис Падли се беше опитала по своя дружелюбен и откровен начин да научи и повече неща за Кристин, но това не й се беше отдало. За американците красивата млада англичанка много бързо стана център на внимание. Но мисис Падли не им беше разказала, че Кристин прави „пътуване в миналото“, за да посети за първи път родината на майка си, буйното им въображение щеше да остане незадоволено.

С крайчеца на окото си Кристин видя, колко внимателно я наблюдава американката. От погледа й можеше да се разбере, какви мисли й минават през главата.

Пътуването на Кристин до Норвегия, обаче, нямаше нищо общо с романтиката или носталгията. И тъй като след пристигането си вероятно повече нямаше да види американците, тя не намираше за необходимо да угася романтичния им възторг.

Кристин прибра гъстите си тъмни кичури. Тези разкошни коси и цвета им беше наследила от баща си. Те обграждаха тясното й лице и го правеха още по-нежно.

Кристин сложи ръка над очите си, за да вижда по-добре града и пристанището, облени от светлината на утрото. Едва сдържаше нетърпението си, когато корабът най-после акостира.

От високоговорителите беше обявено, че след няколко минути котвата ще бъде спусната. Сред пасажерите настъпи оживление.

— Желая ви приятно прекарване! — каза мисис Падни и още веднъж притисна Кристин към себе си. — Може би отново ще се срещнем в града.

Кристин чу, как екскурзоводката на американците извика групата при себе си. Мисис Падли й махна още веднъж и се присъедини към останалите.

Кристин нетърпеливо взе ръчния си багаж и хвърли поглед върху посрещачите на кея. Астрид не се виждаше никъде, но сигурно щеше да се появи. Докато Кристин мине през митническите формалности и стъпи на пристанището.

След прекараните заедно години в лондонския колеж двете приятелки не се бяха виждали повече. Въпреки всичко, Кристин беше убедена, че ще се разбират така добре, както някога. Бяха си разменили безброй писма и взаимно се осведомяваха за всички новости в личния си живот. Приятелството им не беше пострадало от дългата раздяла. Освен това, майките на Кристин и Астрид бяха далечни роднини, а Кристин беше и кръщелница на господин Йохансен — бащата на Астрид.

Кристин нервно поглеждаше часовника си. Беше вече почти обяд, а още не беше ясно, кога всички пътници ще бъдат обслужени и ще могат да напуснат кораба.

Майка й толкова много й беше разказвала за родината си, че Кристин не се чувстваше в чужда страна. От разказите й тя знаеше за красотата на самотните фиорди с техните стръмни стърчащи скали и за необятната шир на горите.

Йохансенови живееха в тези гори северно от Осло. Кристин беше чувала от приятелката си, че притежавали огромни горски масиви.

Тя ставаше все по-нервна, тъй като митническото обслужване се забавяше. Беше странно възбуждащо чувство, със собствените си очи да видиш това, за което вече толкова много си слушал. Норвегия — страната на среднощното слънце — чакаше да бъде открита от нея.

Филип и Лора щяха да пристигнат след месец със самолет. Реакцията на Филип, когато чу, че Кристин ще пътува с кораб, бе типична за него. Беше я погледнал с вдигнати вежди, сякаш не бе разбрал правилно, какво му е казала.

— Винаги съм знаел, че ти не можеш да бъдеш вместена в стандартните рамки, скъпа Кристин — бе казал той поклащайки глава, — но в това време на годината да пътуваш с кораб до Норвегия?! Не очаквах, че си способна на такава лудост!

Кристин го бе погледнала смеейки се:

— Аз обаче ще го направя, мой скъпи Филип, и ти не ще успееш да ме разубедиш!

— А и кой ли би бил в състояние? — попита той и примирено сви рамене. — Явно си чела твърде много легенди за викингите, Кристин.

— И какво от това! Сигурно наистина във вените ми тече кръвта на викингите. И както те са тръгвали със своите кораби, така и аз ще се запозная със земята на моите прадеди. Филип, ще пътувам с кораб, а вие ще дойдете със самолет.

Сега Кристин с усмивка си спомняше за този разговор. Тя се беше наложила и бе доволна от себе си. Със сигурност, един модерен пътнически лайнер не може да се сравнява с корабите на викингите, но с него беше много по-романтично, отколкото пътуването със самолет.

Щом за първи път стъпвам на норвежка земя, би трябвало да ме посрещнат с оръдейни изстрели — помисли Кристин и се засмя. Филип имаше право — беше малко побъркана.

Когато най-после слезе на кея, тя се огледа за Астрид. Кристин носеше розов анорак и черен панталон и не би се учудила, ако и приятелката й се появеше в същото облекло. През годините в колежа често се случваше да идват сутрин с еднакви дрехи, без да са се уговаряли предварително.

В контраст с тъмните коси и кафявите ириси на Кристин, Астрид беше руса и синеока. Където и да се появяха, двете приятелки веднага привличаха всички погледи.

Кристин се надигна на пръсти и с очи обходи множеството от хора на кея. Никаква следа от Астрид! Може би беше закъсняла малко и всеки момент ще дойде.

Докато чакаше нетърпеливо и почти почувствала се изоставена, изведнъж се оказа заобиколена от американските си спътници. Те й предложиха да пътува с техния автобус до града, но Кристин учтиво им отказа. Махна им с усмивка и отново цялото й внимание се насочи върху кея.

Едър рус мъж с широки крачки приближаваше към нея. Тя неволно си спомни за викингите. Така или почти така трябва да са изглеждали те.

Лицето на мъжа сияеше в усмивка и нямаше никакво съмнение, че тя е предназначена за нея. Беше много висок и строен, с дълги крака и стегнати бедра. Носеше дебело ватиран блузон, от който раменете му изглеждаха още по-широки.

Кристин нямаше време да го разгледа отблизо. Преди да успее да реагира, той я прегърна, наведе се над нея и затвори устата й с дълга целувка.

Това не беше целувка за поздрав. Напротив — беше плътна и искаща. Кристин почувства студената кожа на лицето му и вдъхна неповторимия му аромат, усети топлината на ръцете му през анорака си.

Целувката на този непознат напълно я обърка. Той сигурно я беше припознал с някого — това беше единственото обяснение за безцеремонната му постъпка! В нея се надигна яд, но повече я смути едно друго чувство. Нямаше никакво съмнение, харесваше й да бъде целувана от този мъж.

С всички сили тя се противопостави на прегръдката му и успя да се освободи. Един поглед върху лицето на непознатия й показа, че и на него му е харесало.

Кристин почувства, че лицето й поруменява, когато погледът й се спря на сияещите очи и чувствените му устни, които преди секунди бяха впити в нейните.

Къде беше виждала това лице? На Кристин й се стори, че този мъж не й е съвсем непознат, както отначало бе помислила.

— Нилс! — възкликна тя. — Не те очаквах тук. Можеш да бъдеш доволен, че все пак те познах, иначе щеше да усетиш ръката ми върху лицето си.

Нилс прегърна Кристин през раменете, сякаш се страхуваше, че тя ще изчезне в навалицата.

— Радвам се, че ме позна! — усмихна се той. — Не можех да направя нищо друго, освен да те прегърна. Ти изглеждаше така самотна и изоставена…

— Едва ли! — прекъсна го тя ядосано. — Справям се доста добре. В края на краищата не съм за първи път сама в чужда страна. Но досега никога не съм била посрещана така от непознати. За малко щеше да си отнесеш една плесница.

— Не съм непознат, Кристин. Всъщност ние сме донякъде и роднини. Ти си малката красива кръщелница на нашето семейство! Макар че наистина вече не си малка. Още като дете беше хубава, Кристин, но сега трябва да призная, че си истинска красавица.

Кристин беше свикнала с комплиментите, но, въпреки това, се изчерви от думите на Нилс. Едва сега разбра, че двамата са интересна гледка за околните. С усмивка следяха разговора им и чакаха с любопитство какво ще стане.

— Всъщност аз чаках Астрид — каза Кристин. — Да не се е случило нещо лошо с нея?

Нилс поклати глава:

— Не, всичко е наред.

Той взе куфара й, докато с другата ръка все още я прегръщаше. Поведе я към една жълта спортна кола, която беше паркирана точно зад автобуса на американците. Кристин знаеше, че те ще пътуват за планините, а след това ще направят обиколка с кораб около фиордите. Тя почти желаеше да се качи при тях и да избяга от този хубав мъж.

Какво всъщност ставаше с нея? Нали беше свикнала да се справя с мъжете! Винаги се намираха такива, които смятаха, че един фотомодел е лесна плячка. Досега не й бе представлявало трудност да се оправя с такива типове. Но защо беше толкова смутена сега?

— Астрид много съжалява, че не може да те посрещне, Кристин — обясняваше Нилс. — Тя трябва да придружава една група, която пристига по същото време. Веднага й казах, че с удоволствие ще я заместя и ще те посрещна.

Кристин само кимна. Нилс имаше плътен мъжествен глас, от който по гърба й пробягваха тръпки. Познаваше го доста бегло. Астрид от време на време го споменаваше в писмата си, но иначе Кристин не знаеше нищо за него.

Бяха се виждали само веднъж. Когато Йохансенови дойдоха в Англия, за да запишат Астрид в колежа. Оттогава минаха много години и много неща се бяха променили. Родителите на Кристин бяха починали, майката на Астрид — също. Времето в колежа отдавна бе спомен.

— Как върви училището за ски на Астрид? — попита Кристин.

— Добре, в момента е ски сезонът. Избрала си най-подходящото време да дойдеш в Осло, Кристин. Сега градът гъмжи от туристи, които са пристигнали за Деня на ските.

— Да, спомням си — кимна Кристин. — Астрид винаги ми пишеше за това. Нищо чудно, че в кораба имаше толкова много млади хора. Те всички искат да участват в ски фестивала.

Кристин се питаше, дали наистина точно сега беше най-подходящото време да дойде в Осло. Астрид щеше да има много работа и може би нямаше да може да се грижи за приятелката си. „А Нилс още по-малко“ — мина й през ума. Никога не беше очаквала да срещне брата на Астрид при идването си в Осло. Знаеше, че Нилс живее във Волран — една живописна местност, която тя беше виждала само на снимки.

* * *

Във Волран Йохансенови имаха къща. След смъртта на жена си Ларс Йохансен живееше със сина си сред огромните борови гори.

Кристин махна на американците, когато автобусът им мина покрай жълтата спортна кола. Нилс завъртя ключа на стартера и потегли. Тук, в малкия двуместен автомобил, той изглеждаше още по-едър. Големите му хубави ръце бяха отпуснати небрежно на волана. Кристин ги гледаше, спомняйки си, каква топлина излъчваха, когато я прегърна. Смутена, тя извърна глава и погледна през прозореца. Как можеше само видът им да събуди у нея такива чувства? Кристин не можеше да се познае…

Внезапно й се стори, че е открила причината за тази своя обърканост. „Гладна съм“ — мислеше тя с облекчение, когато стомахът й изведнъж напомни за себе си. От сутринта не беше хапвала нищо. Това би трябвало да е причината за странното й поведение.

— Благодаря за посрещането, Нилс! — каза Кристин. Гласът й все още звучеше хладно.

Не можеше да му прости онази неочаквана целувка. Той трябва да е знаел, какво й причинява с нея. Кристин подозираше, че просто се е възползвал от ситуацията. Беше използвал мъжкото си превъзходство и явно бе извънредно доволен от това.

Нилс се засмя:

— Ще се виждаме често. Следващите няколко седмици ще прекарам тук, в Осло. Баща ни тази зима не се чувства много добре и затова не дойде. Впрочем, аз живея и при Астрид понякога.

Кристин изведнъж почувства някаква необяснима нервност. Леки тръпки преминаха по гърба й, когато помисли, че ще живее с Нилс в едно жилище. Но какво толкова пък имаше в това, че ще живее под един покрив със сина на своите норвежки кръстници.

Освен глада й, дългото пътуване също бе причина да реагира така неспокойно на думите му. Никога преди мъж не бе успявал толкова да я впечатли.

Докато пътуваха по тесния, покрит със сняг път през хълмистата местност преди Осло, Нилс й показа една дълга бяла сграда.

— Това е ресторант „Екеберг“ — обясни той. — Тук ще вечеряме довечера. Ще ти хареса. От него се открива фантастична гледка към града и пристанището.

— Сигурно имаш предвид нас тримата — подхвърли Кристин.

Прозвуча по-остро, отколкото възнамеряваше. Но нали беше дошла, за да посети приятелката си.

— Разбира се, че нас тримата — отвърна Нилс и се усмихна.

Кристин се чувстваше като в клопка. Нилс беше само една година по-възрастен от нея, но въпреки това, тя явно му изглеждаше като ученичка, в чиято душа всеки може да надникне.

— Имам да върша някои неща, докато съм тук — рече Кристин и го погледна. — Астрид сигурно ти е разказала за моите планове.

— Да, разказа ми. Но предполагам, че няма да работиш и по време на състезанията. При тази дълга зима тук на север трябва да измисляме нещо, за да не минава времето толкова бавно. Кулминационната точка на всяка зима е празникът на ските. А пък и искам да ти направя впечатление — погледна я той с усмивка. — Ще участвам в състезанията.

— Ще видим. Но трябва да те разочаровам, Нилс. Не се интересувам много от зимните спортове. Допадат ми повече плуването и сърфингът.

Тя знаеше, че това ще прозвучи невъзпитано, но вече не се притесняваше. Ако Нилс мислеше да я впечатли и омотае със своите ласкателства, арогантността беше най-доброто средство да го сложи на място.

Той спря колата пред една голяма тухлена постройка. Според описанията на Астрид, това трябваше да е нейният дом. Нилс се обърна към Кристин и сложи за момент ръката си върху нейната. Тя трепна при това докосване.

— Сигурно много рядко си се качвала на ски, иначе определено щеше да ти хареса — каза той. — Може би трябва да постъпиш в някой от класовете на Астрид, а и аз също бих могъл да ти давам уроци. За мен ще бъде голямо удоволствие!

Кристин го погледна и внезапно изпита чувството, че той не говори само за урок по ски. Начинът, по който я гледаше и погледът му, който се плъзгаше по лицето и тялото й, я смущаваха. Искаше да се противопостави на това, но просто не й се удаваше.

Тя се сети за една случка, за която не беше си спомняла през всичките тези години. Тогава, когато Нилс беше дошъл в Англия с родителите си, майка й го беше подкачила за хубавата му външност. Нилс само се усмихна и отговорът му бе, че съвсем не му е неприятно всичките момичета да се обръщат след него. „Баща му го беше погледнал неодобрително“ — спомни си Кристин. Сега Нилс не бе казал подобно нещо, но можеше да се забележи, че мнението му не беше се променило.

Преди още Кристин да разбере какво иска да й стори, Нилс се наведе и докосна с устни нейните. Беше много нежно и мимолетно докосване, но въпреки това я обърка. Докато тя стоеше като вцепенена, той вече беше излязъл от колата. Сърцето й биеше лудо. Но какво можеше да направи? Нилс беше брат на приятелката й, беше част от миналото й, когато двете семейства бяха близки. В никакъв случай не искаше да става и част от бъдещето й.

— Празникът ще ти хареса, Кристин — каза Нилс докато отваряше вратата откъм нейната страна. — Записали сме те за скоковете за начинаещи.

— Моля? — попита тя ужасено. — Тогава трябва веднага да ме задраскаш, Нилс, чу ли? Нямам желание да ставам за посмешище на зрителите. Кой ти даде право да слагаш името ми в листата.

Нилс взе ръката й и гръмко се разсмя.

— Исках само да те изплаша — той й помогна да слезе. Изглежда му харесваше да злоупотребява с търпението й. — Ако съм сигурен, че няма да получа плесницата, с която вече ме заплаши, бих ти казал, че си много красива, когато си ядосана.

Кристин го изгледа смръщено.

— Спести си комплиментите, Нилс! Нека да влезем, моля те! Студено ми е.

Все още усмихнат, Нилс извади багажа й. Кристин тръгна към къщата. Беше си представяла пристигането си в Осло по съвсем друг начин. За момент си помисли, че Филип е имал право. Трябваше да дойде след един месец с него и Лора. Надяваше се да прекарат няколко седмици с Астрид, след като не се бяха виждали с години. А сега излизаше, че няма да бъдат сами. Нилс постоянно щеше да е наблизо.

Кристин се ядоса, че при мисълта за това не съжали толкова, колкото би й се искало.

II

В жилището бе приятно топло. Астрид беше подредила стаите с вкус. По облицованите с дърво стени висяха картини в хармонични цветове, а подовете бяха застлани с типичните норвежки пъстри килими. Кристин се огледа и веднага се почувства като у дома си.

— Това е твоята стая — Нилс отвори една врата и сложи багажа й. — Надявам се, че ще ти хареса. В къщата има две спални и една малка гостна, в която съм се настанил аз.

Изведнъж й стана съвестно. Беше съдила за Нилс твърде строго. Та той се беше настанил в малката стая, за да може тя да се чувства по-удобно. Кристин съблече анорака си, метна го върху леглото и се протегна.

— Нилс, много съжалявам! — Кристин му се усмихна. — Нашата среща не беше такава, каквато си си я представял. Нека въпреки това бъдем приятели.

Думите й звучаха дружелюбно, но в гласа й имаше студена нотка. Тя все още не му беше простила бурното посрещане на кея.

Нилс се облегна на вратата със скръстени на гърдите ръце. Погледът му се плъзгаше по тялото й и не криеше, че това, което вижда му харесва.

Той бавно пристъпи към нея, протегна ръце и обгърна раменете й. Пръстите му погалиха меката кожа на шията й. Кристин трябваше да се овладее, за да потисне нарастващото си вълнение.

Когато той заговори, гласът му звучеше спокойно и сериозно, но очите му блестяха подигравателно.

— Винаги съм бил твой приятел, Кристин и ще остана такъв.

Кристин нервно се засмя. Искаше да разчупи напрежението, което висеше във въздуха.

— Звучи много драматично, Нилс. Човек би си помислил, че съм най-клетото и беззащитно същество на света. Не се тревожи! Имам си всякакви приятели.

Тя се извърна, за да не усеща повече докосването на ръцете му.

— Сега искам да си разопаковам багажа и да взема един душ, преди да се е върнала Астрид.

— Разбира се! — Нилс тръгна към вратата. — Сега ще изляза за малко, така че всичко тук е на твое разположение.

След секунди Кристин чу вратата да се затваря. Тя си пое дълбоко дъх и за момент напълно се успокои. Само че какво ставаше с нея? Никога досега в живота си не бе разбирала толкова малко себе си и реакциите си.

Сложи куфара на леглото и реши първо да разгледа жилището на Астрид. Най-голяма беше всекидневната. От прозореца се виждаше чуден изглед към града. Имаше две спални, както беше обяснил Нилс и една малка гостна. Кристин сложи ръка върху бравата, но не посмя да отвори. Освен килер, в жилището имаше още две бани и голяма кухня. Навсякъде беше застлано с дебели ръчно тъкани килими.

Кристин отново се върна в стаята си, съблече се, взе козметичната си чантичка и отиде в банята. Топлата вода й подейства добре. Тя затвори очи и остави водата да се стича по нея, сякаш по този начин можеше да прогони мислите, отново и отново заети с Нилс.

Взе голямата хавлия и я уви около себе си. Почти не познаваше този мъж. Как е възможно да не е в състояние да мисли за нищо друго? Щом затвореше очи, лицето му изплуваше пред нея.

Кристин се избърса и отиде в стаята си да се облече.

Закачи дрехите си в гардероба и избра рокля за вечерята. Беше от черен, меко падащ плат и обшита с много пайети. Материята подчертаваше безупречното й тяло.

Когато застана пред огледалото, тя се опита да си внуши, че облича роклята само заради Астрид по случай тяхната среща. Отново си спомни какво бе казала на Нилс. Да не се тревожи за нея! Да, тя имаше много познати, но приятели? Беше излъгала. Истински приятели, на които да разчита, нямаше.

„Ти сама се самоизолираш — казваше й често Филип. Не допускаш никого до себе си. Мен също.“

Когато той твърдеше това, Кристин винаги му напомняше, че отношенията им са чисто служебни. Тогава Филии повдигаше възмутено вежди и отговаряше:

— Да, ние двамата сме добър екип, Кристин! Но ти добре знаеш, че означаваш много повече за мен. Обичам те, Кристин!

— Мен и още петдесет, скъпи мой! — винаги отговаряше тя със смях. — Хайде, Филип, това ни е бизнесът — и двамата го знаем. Докато не допуснеш никого близо до себе си, никой не може да ти причини болка! Трябва да си разумен, Филип! Можеш ли да си представиш, как ще се разбуни пресата, ако ти припишат връзка с някой от моделите ти?

— Окей, имаш право. Но, ако имам връзка с теб, бих се примирил с всичко.

Кристин се смееше. Понякога тя имаше усещането, че един малък скандал би разнообразил живота на Филип. Той беше отличен фотограф и жените тичаха след него така стръвно, както и след Нилс. Но това беше единственото общо нещо между тях двамата.

Беше любопитна, как ще се отнасят Нилс и Филип един към друг, след като се опознаят. Но дотогава имаше цял месец. Четири седмици, през които тя ще си почива и ще прави само това, което иска. Като се изключат, разбира се, някои служебни разговори и посещения, които Кристин беше обещала да направи в Осло. Те нямаше да й отнемат толкова време, че да не може да бъде по-дълго насаме с Астрид.

Докато стоеше пред огледалото и решеше косите си, които блестяха на светлината на лампата, отново се сети за Филип.

— Не е необходимо да работиш — казваше й той. — С твоята външност би могла да се ожениш за лорд или пък за някой беден фотограф, като мен. С тази фигура, с разкошната си коса и ангелско лице въобще не е трябвало да ставаш манекен.

Потънала в мисли, Кристин изведнъж чу входната врата да се отваря, а след това Астрид извика името й. Веднага забрави всичко друго. Тя истински се радваше, че най-после отново се вижда с нея.

Двете се хвърлиха в обятията си. Астрид беше висока колкото Кристин и също така слаба, но й липсваха възбуждащите закръглени форми на Кристин, за които винаги беше завиждала на английската си приятелка.

— Наистина много съжалявам, че не можах да те посрещна! — каза Астрид, прегърна я през кръста и я заведе във всекидневната. — Надявам се, че Нилс се е справил успешно със задачата си.

Бузите на Кристин се зачервиха.

— Толкова се радвам, че те виждам, Астрид!

— Аз също. Чакай да те огледам! — тя отстъпи крачка назад. — Изглеждаш фантастично, както винаги. Нилс сигурно ти е казал, че ще вечеряме в ресторант?

Кристин кимна и Астрид продължи:

— Трябва със съжаление да призная, че не съм добра готвачка, но ти обещавам, че поне ще се постарая, докато си тук.

— Тогава нека аз да готвя — предложи Кристин, — изпитвам голямо удоволствие. Ако ми позволиш, аз ще се заема с това.

— Боже мой! С твоята външност да можеш и да готвиш — това вече е твърде много! — ахна Астрид, но с удоволствие прие предложението на Кристин. — Исках да поканя още един много специален гост тази вечер, но той не може да дойде, за съжаление. Когато те гледам такава, съм почти радостна. Иначе цялата вечер щях да ревнувам.

Кристин я погледна учудено:

— Какъв е този специален гост?

Астрид гордо й показа лявата си ръка. На безименния й пръст блестеше пръстен с диамант. Лицето и сияеше.

— Всичко стана толкова бързо — заоправдава се тя, когато Кристин я попита, защо нищо не знае за това. — Казва се Стефан Олсен и работи в моето училище като учител по ски.

Астрид вдигна успокояващо двете си ръце, когато Кристин поиска да я прекъсне.

— Зная какво искаш да ми кажеш, но при него е друго. Той не търси богато момиче. Повярвай ми, Кристин, това, че с един ски учител си ударила на камък, не значи, че всички трябва да се сложат под един знаменател!

Астрид се изчерви и погледна надолу.

— Съжалявам, че отново засягам стари рани, Кристин! Не това беше намерението ми.

Тони Бриджис отдавна беше изчезнал от живота на Кристин, но все още разговорите за него й причиняваха болка. Ако тогава, след смъртта на родителите си, не беше толкова отчаяна, сигурно нямаше да даде възможност на този мъж да я нарани така.

Кристин направи опит да се усмихне:

— Никога не съм твърдяла, че всички мъже се домогват до парите ни, Астрид. Но стига вече за това.

Тя се приближи до приятелката си и я прегърна.

— Поздравявам те и желая на теб и годеника ти много щастие! Но кажи ми само, защо не си ми писала никога за него?

— Познаваме се само от три месеца. Откакто той дойде в Осло. Преди това се видяхме за малко само на едно ски бягане и си разменихме няколко думи. Но когато дойде в моето ски училище, всичко между нас тръгна много добре. Баща му има голяма фабрика за ски и следващото лято Стефан ще открие тук, в града, магазин. Виждаш ли, колко общи точки имаме!

— И кога ще бъде сватбата?

— През лятото. Ще останеш ли дотогава, Кристин? Искам непременно да бъдеш на сватбата ми!

— Разбира се, че ще дойда на сватбата ти, Астрид. Но не мога да остана. Забравяш, че аз съм делова жена.

Сините очи на Астрид искряха. В този момент тя много приличаше на Нилс. Очите и на двамата имаха решително изражение, когато искаха да постигнат някаква цел.

— Кристин, моля те, остани! Поне този път използвай преимуществото си, че имаш достатъчно пари и можеш да не работиш. Разгледай на спокойствие страната на майка си, а след това отпразнувай с нас сватбата ни!

Кристин си спомни за клетвата, която двете си бяха дали в колежа. Когато едната от тях се омъжва, другата на всяка цена да присъства. Само че тогава си мислеха, че Кристин първа ще застане пред олтара. Не подозираха, че Тони Бриджис ще провали всички планове. Астрид знаеше, колко много страда Кристин и досега, разочарована от този мъж.

Откакто Тони със студена усмивка беше заявил, че парите й за него винаги са били по-важни от самата нея, Кристин никога не се бе доверила на друг мъж!

Оттогава тя дълбоко в себе си копнееше безрезервно да обича и да бъде обичана от някого. Но все още раните, които Тони й бе нанесъл, не бяха зараснали. Това също беше една от причините, поради които бурното посрещане на Нилс толкова я беше шокирало.

Докато си мислеше за Нилс, изведнъж той се втурна в стаята.

— Трябва да останеш, Кристин! Норвегия е твоята втора родина и е дошло време истински да я опознаеш.

Кристин се изчерви. Дали подозираше, че тъкмо е мислила за него и, че още не може да прогони спомена за целувката му?

Нилс я гледаше с уверен и хладнокръвен поглед.

— Ще видим — отклони тя темата. — В края на краищата, току-що пристигам и като начало ще съм доволна да се навечерям.

Нилс пристъпи към нея и извади иззад гърба си две червени рози. Едната поднесе на Кристин с лек поклон, а другата на сестра си.

— Обадих се на Стефан и успях да го убедя да вечеря с нас — каза той. — Помоли ме да купя една роза за Астрид и тогава си помислих, че и на теб червеното много ти отива.

Астрид погледна брат си смеейки се, докато Кристин само промърмори едно „благодаря“ и сложи розата на масата, вместо да я забоде на роклята си.

— Намери ли ми адресите, Астрид? — смени тя темата. Искам да започна, колкото е възможно по-рано с подготовката, за да съм готова, когато Филип и Лора пристигнат.

— Да, всичко е наред. Даже се свързах с много фирми по телефона и всички изявиха готовност да работят с нас. Най-хубавото е, че Нилс ще те вози навсякъде с колата.

Кристин пребледня. Това значеше, че ще трябва да прекарва с Нилс значително време!

— Нормално ли е, всъщност, един фотомодел да се грижи и за деловата част? — попита Нилс — С това не се ли занимават агенциите?

— Филип и Лора са моята агенция. Ние тримата работим толкова отдавна заедно, че ще поема част от работата им, щом като съм тук преди тях.

Тя се ядоса на себе си. Не беше длъжна да му дава отчет. Какво изобщо го засягаше това?!

Сякаш без да забелязва напрежението между двамата, Астрид погледна часовника си и хвана ръката на Кристин.

— Бихте ли могли да направите по едно кафе, докато си взема душ и се облека? Най-късно след половин час ще съм готова.

Тя изчезна в стаята си, а Нилс и Кристин стояха неми един срещу друг.

— Аз ще направя кафето — рече Кристин и тръгна към кухнята.

Нилс я последва. Едновременно посегнаха към джезвето. Той сложи ръката си върху нейната и здраво я стисна.

— Защо винаги си показваш ноктите, Кристин? — гласът му звучеше близо до ухото й. — Нали сме стари приятели, или не мислиш така?

Палецът му нежно я галеше. Искаше да се отскубне от него, но нещо по-силно я задържаше. Дишането й се учести. Тя не се възпротиви, когато Нилс взе джезвето от ръцете й, сложи го настрана и я притегли към себе си.

— Нилс, моля те!

Защо гласът й беше толкова слаб и безпомощен?

— Не е необходимо да ме молиш, Кристин — каза той и тихо се засмя.

— Не съм си представяла… Аз… — гласът й секна, когато той още по-силно я притисна към себе си.

Чувстваше тялото му и усещаше биенето на сърцето му. Коленете й омекнаха и Кристин нямаше сили повече да се съпротивлява на прегръдката му.

Веднъж вече беше губила контрол над себе си. Споменът за това щеше да я мъчи цял живот.

Болезнените мисли отново й дадоха сили. Нилс усети, как тя се опитва са се освободи. Той се наведе над нея и докосна устните й.

Когато я целуна, Кристин забрави всичко и разумът й изключи. Устните й се разтвориха и тя тихо простена, усещайки, как ръката му се плъзна по гърба й.

Другата му ръка я погали по лицето и ефирно прокара върховете на пръстите си по лицето и шията й, докато бавно се спусна надолу. Двете се спряха на гърдите й, докосвайки твърдите им зърна, обхванаха ги нежно и ги загалиха през тънката материя на роклята.

Някъде в къщата се отвори врата и отново се затвори. Едва сега Кристин се опомни, че и Астрид е тук. Тя бе шокирана от факта, че на Нилс толкова лесно му се отдаде да я възбуди. След ужасната раздяла с Тони никой мъж не бе успял да разчупи бронята, с която се беше защитила. За Нилс такава преграда явно не съществуваше.

Кристин рязко се освободи от ръцете му, посегна към джезвето и го напълни с вода. Ръцете й трепереха и тя се надяваше той да не го забележи.

— Имал съм много жени, Кристин — каза Нилс бавно — познавам добре жените, но ти си загадка за мен. Знам, че зад твърдата ти черупка се крие нежна и пламенна жена. Защо се държиш като айсберг?

— Щом ме смяташ за айсберг — отвърна Кристин ядосано, — значи съм попаднала на подходящо място!

— Но аз съвсем не смятам така! Сигурен съм, че това, което показваш не е истинската Кристин и че само играе някаква роля. Защо тогава една малка целувка така те извади от равновесие?

Сърцето й все още биеше лудо. Това, което се случи между тях изобщо не беше само една малка целувка, както Нилс се изрази, и той много добре го знаеше. Нилс беше и мъж, който я желае и въобще не се опитваше да го крие.

По-лошото обаче беше, че той добре знаеше колко много я възбужда, а тя не намираше начин да се защити. Не можеше да го заблуди — явно беше твърде опитен в тази област. Нилс усещаше, че има власт над нея и това я дразнеше.

— Откъде знаеш, каква е истинската Кристин? — попита го и се насили да издържи на погледа му. — Срещани сме се само веднъж, в Англия. Тогава и двамата бяхме още деца.

— Но щях да се влюбя в теб още тогава, ако не се беше правила на недостъпна принцеса.

Защо сърцето й започна да бие по-бързо, когато й каза това? Тя го погледна отново. Нилс се облегна на стената с кръстосани на гърдите ръце. На лицето му грееше такава самоуверена усмивка, сякаш, стига да поиска, можеше да има целия свят — в това число и нея.

— Променила си се — рече той.

— Искаш да кажеш, че съм пораснала. Имаш право. Вече не съм малкото момиченце, което се топи от всеки комплимент.

— Не, не това имам предвид. Спомни си!

Кристин свъси смаяно вежди. Въобще нямаше понятие за какво й говори.

— Не казвай, че си забравила. Беше ми написала писмо, когато си била на около осем години. Тогава, за съжаление, не се интересувах особено от момичетата, независимо дали ми вярват или не. Майка ми дълги години го пазеше.

— Какво говориш? Не зная нищо за такова писмо!

— Тогава ми писа, че ще дойдеш в Норвегия и ще се омъжиш за мен, когато пораснеш. Беше чела приказката за снежната принцеса и ми обещаваше един ден да станеш моята снежна принцеса.

— Въобще не мога да си спомня! Всичко това си го измисляш в момента! — тросна се тя.

Нилс поклати глава.

— Не, не си го измислям. Когато дойдеш във Волран, баща ми ще го потвърди. Сега вече знаеш, защо те целунах на пристанището. Нали трябваше да посрещна моята снежна принцеса по подобаващ начин. Отначало помислих, че ледът ще започне да се топи, но после почувствах, че сърцето ти все още е ледено.

Кристин навлажни устните си с език. Нилс беше вперил погледа си в нея. Тя отстъпи крачка назад, сякаш се страхуваше, че той отново ще я прегърне.

— Глупости! — каза тя ядосано. — Кой обръща внимание на детските фантазии!

— Никой! Факт е обаче, че си пораснала, идваш за първи път в Норвегия и аз те целунах. Не можеш да отречеш, че между нас става нещо.

Тя не отговори. Трябваше да се пази от този мъж. Нилс Йохансен можеше само с един-единствен поглед на сините си очи да събори стените, с които толкова старателно се бе обградила.

Гласът на Астрид развали магията.

— Вече се питах, дали вие двамата не сте отишли до Бразилия за кафе!

Изведнъж и двамата усърдно се заеха да варят кафето и да слагат чаши на масата. Изглежда й бяха благодарни за прекъснатия разговор.

III

Кристин хареса Стефан — годеника на Астрид — още в първия момент. Той беше симпатичен и интелигентен мъж. Поздрави я много дружелюбно и сърдечно.

Вечерята в ресторанта извън Осло беше превъзходна. След подбраните традиционни студени предястия имаше и прясна риба. Стефан й обясни, че тя е най-вкусна, когато се лови през зимата от дупки в замръзналите реки.

Едва след вечерята, щом седнаха в бара на кафе и коняк, напрежението на Кристин намаля. Разговорите се водиха около Деня на ските, който беше най-важното събитие на сезона. Стефан попита Кристин, дали е била вече на този спектакъл.

— Не — засмя се тя. — Но по пътя насам Астрид и Нилс ми показаха шанцата, където ще се състоят скоковете. Никога не бих събрала смелост за такова нещо. Възхищавам се на всеки от участниците.

— Благодаря! — отговори Стефан толкова сериозно, сякаш беше приел похвалата от името на цяла Норвегия. — Тази шанца се използва само за този ден. Тренира се на други шанци.

Кристин учудено поклати глава:

— Наистина ли? Не знаех това.

Стефан обясни:

— Традиция е на този ден тя да е свежа и девствена, като красива невеста!

Той взе чашата и вдигна наздравица за Кристин. Тя почувства, че се изчервява от погледа на Нилс. Астрид и Стефан не бяха забелязали нищо. Стараеше се да не гледа Нилс в очите.

Кристин се огледа в бара, в който не всички бяха туристи. Установи, че е почти единствената, която не е руса и синеока. Направо биеше на очи. Постоянно погледите на мъжете се устремяваха към тяхната маса.

Да привлича погледите на мъжете за нея не беше нещо ново. Понякога се чувстваше така, сякаш на челото й беше написано, че е фотомодел. Ако Кристин мразеше нещо в професията си, това беше изразът в очите на някои мъже, като чуеха как си изкарва парите. В такива моменти се чувстваше като дивеч. Много пъти подобни мъже я бяха питали, дали може да им стане „модел“ насаме.

В един момент нейният поглед и този на Нилс се срещнаха. Той взе чашата си и вдигна наздравица. Кристин погледна ръцете му и пред очите й изплува споменът за тяхното докосване.

— Ще дойдеш ли с мен на Деня на ските? — чу тя да я пита Стефан.

— Иди със Стефан, Кристин! — настоя Астрид. — Нилс ще участва в скоковете, а аз имам няколко възпитаника, с които трябва да бъда. Стефан за съжаление трябваше да изтегли заявката си за участие. Има разтеглено сухожилие.

— На драго сърце! — Кристин се усмихна на Стефан. — Не би ми доставило удоволствие да отида сама.

— О, бързо ще си намериш компания — каза тихо Нилс. — Но без съмнение, най-добре е да отидеш със Стефан. Искам да запазя снежната си принцеса невредима!

Кристин ядосано го погледна. Защо трябваше да я нарича така в присъствието на Астрид и Стефан? Добре, че те имаха очи и уши само един за друг.

Докато Стефан помагаше на Астрид да си облече палтото, тя погледна Кристин и попита:

— Много ли си уморена след дългото пътуване? С удоволствие бихме отишли да потанцуваме, но ако искаш, да се прибираме.

— Не съм уморена! — прекъсна я Кристин. Очите й се затваряха, но предпочиташе да преодолее умората, отколкото да се остави Нилс да я изпрати.

Когато малко по-късно влязоха в клуба, Кристин съжали за решението си да не се прибира. Помещението беше толкова слабо осветено, че хората на съседната маса почти не се виждаха. Малкият дансинг беше препълнен и танцуващите двойки можеха да се движат само плътно притиснати.

Астрид и Стефан веднага се изгубиха по танцовата площадка. Нилс посегна за ръката на Кристин. За момент се поколеба, но после тръгна с него.

След големия студ навън, в клуба беше приятно топло. Нилс беше съблякъл сакото си. Обгърна Кристин и я придърпа до себе си. Тя усети топлината на тялото му през тънката му риза.

Мелодията беше нежна и гальовна. Кристин затвори очи и се остави Нилс да я поведе в бавния ритъм на танца.

— Мечтая за този миг още щом те видях на пристанището — шепнеше й той. — Но действителността е много по-вълнуваща, отколкото си я представях.

Кристин не отговори. От близостта на този мъж, нежната мелодия и виното, което толкова й беше харесало на вечерята, всичко в главата й се въртеше. Отново и отново си спомняше приказката за снежната принцеса и нейния принц. Знаеше, че е само приказка, но толкова е хубаво да затвориш очи и да помечтаеш.

Кристин чувстваше тялото на Нилс до своето. Ръката му се плъзгаше по гърба й, а гърдите й се притискаха към него.

— Нилс — каза тихо, — искам да забравиш онова писмо. Тогава сме били деца. То няма нищо общо с настоящето.

— Да, наистина вече не сме деца, но ти си най-съблазнителната жена, която съм срещал. Не можеш да искаш от мен да забравя това, което веднъж си ми обещана. Дори и да сме били деца.

Тя вдигна глава и го погледна. На матовата светлина лицето му почти не се виждаше.

— Не ти подхожда да отдаваш такова голямо значение на едно детско писмо — Кристин вложи духовитост и гласа си. — Толкова ли ниско самочувствие имаш, че се осланяш на едно детинско, глупаво писъмце и се опитваш да ме изнудваш?

Тя съзнаваше, че играе опасна игра. Ръцете му я обхванаха по-здраво и толкова силно я притискаха, като че ли никога нямаше да я пусне.

— Мислиш, че ми липсва самочувствие?

Очакваше Нилс да реагира остро, но гласът му прозвуча дрезгаво и прелъстително.

— Погледни ме още веднъж и се опитай да ме убедиш, че не сме създадени един за друг. Ти не можеш да го изречеш, но тялото ти, всяка частица от теб говори съвсем друго.

Кристин поиска да се освободи от ръцете му, но беше безсмислено. Нилс не я изпускаше на сантиметър от себе си. Изведнъж я обзе страх.

Този мъж твърде бързо печелеше позиции. Чувствуваше, че няма дълго да му устои. Но също така знаеше, че това неминуемо би довело до катастрофа.

Нилс възбуждаше сетивата й, но дълбоко в себе си тя не беше готова да му се довери и изцяло да му се отдаде.

Трябваше да сложи край. Връзката трябваше да се прекрати, преди да е започнала. Крайно време беше наистина да започне да се държи като снежна принцеса.

— Много съм изморена — отговори тя, сякаш не беше чула думите му. — Ще помоля Астрид да ми даде ключа си и ще взема такси.

Поглеждайки лицето му, Кристин разбра, че го е ядосала. Нилс внезапно се наведе и я целуна. Целувката му беше силна и страстна. Той така държеше главата й, че тя не можа да избегне устните му.

Несъзнателно Кристин разтвори устни и отговори на целувката му. Когато рязко я пусна, тя леко се олюля и го погледна в очите. Те гледаха студено и сдържано и на Нилс не му се удаде да скрие триумфа си.

— Не ти ли казах, че тялото ти говори друго? — попита той тихо. — Ще те изпратя. И без това тези дни не може да се намери такси в целия Осло. Астрид и Стефан ще се радват да поостанат насаме още малко.

Кристин тръгна след Нилс към масата. Той видя Астрид и Стефан на дансинга и им извика, че тръгват. Астрид му махна с усмивка.

По обратния път Кристин често потръпваше. Беше й студено, но съзнаваше, че не се дължи само на студа.

Нилс четеше в нея като в отворена книга. Тя не успяваше да го заблуди и се страхуваше от това. Вече не можеше сама да се познае. Никога не бе предполагала, че някой мъж толкова може да я развълнува.

Не й бе трудно да си представи, колко добър е Нилс като любовник. Само при мисълта за това сърцето й започваше ускорено да бие. „Аз обаче не го искам! Не трябва да го допускам — мислеше тя. — Ако отново някога се влюбя, то ще е само в мъж, който не търси авантюри, а ще се ожени за мен и ще иска деца“.

Но какво значеха тези мисли? Тя не обичаше Нилс. Романтичното момиченце, което му беше написало писмо, вече не съществуваше. Тя бе жена и трябваше да направи всичко, за да не губи контрол над себе си.

Мълчаливо Нилс спря колата пред къщата. Двамата слязоха и се отправиха към жилището на Астрид. Нямаше съмнение, че Кристин го беше ядосала. Е, и какво толкова — до сутринта ядът му щеше да мине.

Когато Кристин посегна да отвори вратата на стаята си, Нилс хвана ръката й и я спря.

— Трябва да изясним още нещо, Кристин — каза той и я притегли. Този път целувката му беше по-нежна.

Устните му освободиха нейните и тя се отскубна.

— Не, Нилс — каза Кристин толкова спокойно, колкото й беше възможно, — няма какво повече да изясняваме. Изморена съм и искам да си легна.

Кристин се изненада, че той я пусна да си върви. Тя затвори вратата на стаята и за миг се облегна на нея, въздъхвайки облекчено.

След като излезе от ваната, Кристин облече ефирна нощница и си легна. Тихо изруга, когато почувства студенината на чаршафа и се упрекна, че не си е взела по-топло бельо.

Затвори очи и се опита да не мисли за това, че са сами с Нилс в къщата. Когато вратата внезапно скръцна, тя се изплаши. Нима Нилс е посмял да влезе в стаята й! При това Астрид всеки момент можеше да се върне!

Кристин бързо се надигна и светна лампата на нощното шкафче. Погледът на Нилс й показа, че е било по-добре да не го прави. На светлината нощницата й беше толкова прозрачна, че все едно я нямаше.

В объркването си Кристин посегна за халата, но така тялото й се откри още повече.

— Излез! — извика тя, възвръщайки контрола над гласа си.

— Съжалявам, Кристин. Исках само да те попитам, ще пиеш ли кафе с мен — измърмори той сконфузено.

Преди да му отговори, Нилс вече беше затворил вратата. Тя си пое дълбоко въздух. Нилс изглеждаше толкова смутен, че Кристин му повярва. Той имаше право — едно кафе би й се отразило добре. Облече халата си и отиде в кухнята.

Нилс стоеше до прозореца и гледаше навън в нощта. Той бавно се обърна. Когато погледът му попадна на колана й, завързан с двоен възел, той се засмя.

На масата имаше поднос с четири чаши. Нилс сякаш очакваше Астрид и Стефан всеки момент да се върнат. Две от чашите бяха пълни. Кристин взе едната и отпи.

Беше решила, след като си изпие кафето веднага да се върне в леглото. Връщайки се вкъщи и намирайки ги заедно — Нилс с разкопчана до кръста риза, а нея — по халат, Астрид не биваше да остане с погрешни впечатления.

Кристин изпи кафето си. Когато се обърна и тръгна към вратата кракът й се заплете в грубия килим. Тя извика, опита да се задържи, но не успя и падна.

Нилс веднага се озова до нея.

— Типично по английски! — измърмори той. — Само един англичанин може да си счупи краката на нормален килим по-бързо, отколкото при ски скокове.

— Не съм си счупила крака — просъска Кристин ядосано. — Само ме боли пръстът.

— Дай да видя!

Нилс внимателно докосна палеца й. Тя искаше да каже, че болката вече е отминала, но думите й секнаха. Пръстите на Нилс внимателно галеха ходилото й до глезена.

Кристин нямаше представа, дали Нилс знае, какво й причинява, но въздишката й я издаде и той продължи с ласките си по-нагоре. Опитваше се да го спре, но не можеше. Нилс се отпусна до нея. Тялото му почти я покриваше. Тя почувства пръстите му на коляното си, а после те бавно пропълзяха по бедрото й.

— Нилс!

Не позна гласа си. Всичко беше като насън — ръцете му пареха, усещаше всяка гънка на тялото му. Затвори очи. Нилс се наведе над нея и устните му едва докоснаха клепачите й.

— Моята малка снежна принцеса! — шепнеше той.

Такава ли беше в действителност? Ледът в нея толкова бързо беше започнал да се топи, че тя нищо не можеше да стори. Без да усети, Нилс беше разгърнал халата й. През тънката материя на нощницата, Кристин чувстваше ръцете му върху гърдите си. Едната си ръка беше подпъхнал под главата й, а с другата бавно галеше тялото й. Знаеше точно, кога да гали нежно и кога да усили натиска.

Кристин не смееше да отвори очи. Устните й бяха полуотворени и тя неистово се виеше под ласките му. Почувства, че Нилс я взе на ръце и смаяна отвори очи. Лицето му беше много близко до нейното.

— Ако не искаме Астрид и Стефан да ни изненадат, най-добре е сега да си легнеш, мила — промълви тихо той. — Чух колата на Стефан долу пред къщата. Много съжалявам, Кристин, но за днес ще трябва да се разделим.

Нилс отвори вратата на стаята с лакът, внесе Кристин и я изправи на краката й. Струваше й се, че се събужда от сън, лицето й гореше. Съзнаваше, че не би имала сили да му се противопостави. Ако Астрид и Стефан не се бяха върнали, тя навярно щеше да се отдаде на Нилс. На един почти непознат мъж…

Мислите й бяха напълно объркана. Как допусна да загуби контрол над себе си?! Това, което искаше в момента, бе да остане сама. Сама в стаята и сама в мислите си.

Посегна към бравата, но Нилс хвана здраво ръката й и я погледна сериозно.

— Takk for i afeten, Кристин! — каза той и тихо излезе.

Кристин чу, как се отваря външната врата. Краката отказваха да й служат. Залитайки, стигна до леглото и се строполи на него.

Разбра, какво й каза Нилс. Бяха едни от малкото норвежки думи, които беше научила от майка си. Това значеше „Благодаря за хубавата вечер!“

А какво беше казал преди това? „За днес ще трябва да се разделим“. Само за днес? Не, не трябваше да има друг път. Без съмнение, за някого вечерта е била добра. Нилс й беше доказал, че след разрива й с Тони тя не е толкова коравосърдечна, както си мислеше.

Кристин неспокойно се мяташе в леглото. Какво ли си мислеше Нилс за нея? Не беше ли тя още едно доказателство, че никоя жена не може да му устои дълго? Не трябваше да се прибира сама с него. Как можа да го допусне?! Засрамена, тя скри лице във възглавницата. Нилс беше достатъчно опитен, за да почувства, че я възбужда, както и тя него. Никога не би повярвала, че мъж, когото не обича, може да събуди такива чувства у нея. А тя не обичаше Нилс!

Почти не го познаваше. И въпреки това изпитваше някакво странно чувство, което не можеше да се опише. Струваше й се, че винаги е познавала този мъж и, че цял живот е мечтала за него.

Кристин въздъхна и прокара ръка по челото си. Може би утре, след като се е наспала, отново ще може да мисли трезво. Тогава ще каже на Нилс, какво мисли за него.

IV

През нощта Кристин се събуди. Тя чуваше стъпките на Нилс в съседната стая, а после долови леко скърцане, което означаваше, че си ляга. За известно време настъпи тишина, която беше нарушена от лек шум, като че ли той четеше вестник. Накрая тя го чу да загася лампата. За момент на Кристин й се стори, че усеща дишането му.

Дали и той сега гледаше към стената, която ги делеше? Ядосана на себе си, Кристин се обърна и отново заспа, но в съня си не можа да прогони мисълта за него. Сънува, че Нилс стои пред нея, протегнал ръце и тя се втурва към него. Чувстваше тялото му и силно се притискаше към него.

Когато се събуди, слънцето блестеше през прозореца. Градът отдавна се беше събудил за живот. Чуваше шума на колите долу на улицата, но в къщата беше тихо.

Един поглед към часовника я накара да скочи от леглото — беше десет и половина. Бързо се изми и облече. После влезе в кухнята и видя бележка на масата. Разпозна почерка на Астрид.

„Сърце не ми даде да те събудя, Кристин. Около три следобед ще се върна. Нилс замина за Мирдал и също ще се върне по-късно. Надявам се да не скучаеш. Оставям ти ключ от жилището. Разгледай града. Ако днес вечерта искаш да готвиш, не се притеснявай!“

Кристин се засмя. Беше толкова типично за Астрид!

Изпита облекчение, че Нилс не е в къщи. Тази сутрин се чувстваше значително по-добре. Отново бе възвърнала контрола над себе си и това състояние трябваше да се запази. Първо реши да закуси, а после да разгледа града и просто да забрави Нилс.

След закуска Кристин нае такси и помоли шофьора да я разведе из Осло. Първата й цел беше музеят на викингите със сала „Контики“, на който Тур Хейердал беше прекосил от Перу южната част на Тихия океан.

Кристин се интересуваше предимно от експонатите за Викингите — този могъщ, загадъчен народ.

После помоли шофьора да я разведе и до други забележителности на норвежката столица. Времето неусетно мина и след един поглед върху часовника тя пожела да се върне вкъщи. Когато Астрид отвори вратата, тя беше вече в кухнята и приготвяше вечерята.

— Какво ухае така приятно? — попита Астрид. — Вече ме измъчва съвестта, че целия ден трябва да прекараш сама. На всичко отгоре готвиш и вината ми се утежнява още повече.

— Не се притеснявай! Прекарах чудесен ден, а това, че сега готвя, е пълен егоизъм — гладна съм! Намерих риба в камерата, а към нея — сос от сирене.

— Звучи много добре! — Астрид седна на един стол и започна да я наблюдава. — Стефан обича да се храни на ресторант, но аз смятам, че лека-полека трябва да се науча да готвя. Когато имаме деца, няма да можем толкова често да се храним навън.

— Искате ли да имате деца? — попита Кристин.

Досега за Астрид професията й и ските бяха толкова важни, че не бе имала време да мисли за това. Любовта, обаче, явно беше променила всичко.

По-късно, след като се бяха навечеряли, Астрид отново се върна на тази тема.

— Искам да имаме две или три сладки бебета, които досущ да приличат на Стефан. Мисля, че това е по-удовлетворяващо, отколкото да правиш кариера. Ще стана домакиня и майка, но първо трябва да се науча да готвя като тебе.

Кристин поклати глава:

— Така говориш, сякаш готвенето и бракът са понятия, неделими едно от друго.

Астрид учудено я погледна.

— Но е по-хубаво да готвиш за двама, отколкото само за себе си!

— Не смятам никога да слугувам на някой мъж!

Гласът й прозвуча остро. Тя не чу, че Нилс влезе, тъй като беше с гръб към вратата и продължи:

— Нямаш представа, Астрид, колко често в професията си трябва да се усмихвам на лоши шеги. Всички мъже са еднакви! Невинаги е предимство да имаш хубаво лице и добра фигура.

Астрид се засмя:

— Бих казала, че малко се подценяваш. Но защо, след като професията не ти доставя удоволствие, не си потърсиш нещо друго?

— Да се оженя за някого и да гледам децата му ли имаш предвид? Не, благодаря! Обичам свободата си и не смятам да я губя.

Кристин беше казала повече, отколкото искаше да каже. Тя погледна загриженото лице на приятелката си.

— Хайде, Астрид, не прави такава печална физиономия! Не всички сме еднакви. Аз съм от жените, за които по-добре е никой да не се жени!

Нилс се покашля и Кристин разбра, че е чул всичко.

— Всеки мъж, връщайки се от работа, би се радвал да го посрещнеш с такива сладки зачервени бузи, Кристин!

Астрид не се замисли над шегата на брат си и се засмя. Кристин обаче знаеше, че му е известна причината за изчервяването й. Само като го погледна, спомените от предишната нощ отново изплуваха.

— Ще промениш мнението си — вметна Астрид, — щом срещнеш истинския мъж.

— За мен такъв няма! В моята професия съм срещала много момичета, които са се отказвали от кариерата си заради някой мъж и после горчиво са се разкайвали.

Кристин сама не знаеше, защо така нервно и невъзможно реагира на житейската мъдрост на Астрид. Почувства се поставена натясно. Все още не беше успяла да се отърси от преживяното през миналата нощ. Не бе предполагала, че Нилс толкова лесно ще разруши защитната й броня. Трябваше да му покаже, че това няма да се повтори!

* * *

Очевидно изявленията на Кристин бяха постигнали целта си. До края на седмицата Нилс избягваше да я среща. „Така е по-добре“ — казваше си тя. Но въпреки това сърцето й учестяваше ритъма си, само като го чуеше да отваря външната врата.

След това дойде неделя, а с нея и Денят на ските. Сред хилядите посетители бе и кралското семейство, което не искаше да пропусне този спектакъл.

— Определено ще ти хареса, Кристин — каза й Астрид, когато тръгваха.

Кристин се зарадва на въодушевлението на хората около нея. Тя беше хванала Стефан под ръка и нетърпеливо чакаше скока на Нилс. Много скачачи се представиха добре и зрителите ги аплодираха. Скоро дойде и редът на Нилс. Той трудно се разпознаваше в синия си екип на шанцата. Кристин затаи дъх, когато се отлепи от платформата и направи перфектен скок във въздуха. Приземи се с елегантна дъга и снегът изскриптя под ските му.

— Би трябвало да се класира сред най-добрите! — възкликна Кристин.

— Харесва ли ти? — попита я Стефан. — Радостен съм, че дойде, Кристин. Като съм до теб, гледам на този празник със съвсем други очи.

— Радвам се, че мислиш така, Стефан. Но някак си не се чувствам на мястото си сред всички тези запалянковци.

— Ти винаги си на мястото си! — отговори той и я погледна с открито възхищение.

Кристин се засмя:

— Въобще не исках да предизвиквам комплименти, но въпреки това много благодаря.

— Астрид ми разказа за кариерата ти и ми показа твои снимки в норвежки списания. Тя е извънредно горда от красивата си английска приятелка.

Изведнъж гласът на Нилс прозвуча точно зад тях.

— Внимание, Стефан! Хубавата дама хапе. Кристин не обича да й правят комплименти.

— Зависи от кого са — отвърна находчиво Кристин. От мълниите в сините му очи разбра, че ударът й попадна точно в целта.

Стефан поздрави Нилс за скока му, но той само раздразнено махна с ръка.

— Можех да скоча и по-добре! Сега ще бъда най-много втори. Кое му е хубавото?

— Аз лично бих бил радостен, ако някога направя такъв скок — отговори Стефан и се обърна към Кристин. — Но той си е такъв. За него само победата важи.

— Можех да скоча по-добре — отнесено повтори Нилс.

Кристин го наблюдаваше и вече не бе сигурна, дали за него тя е само една авантюра. Струваше й се, че е споменал за детското й писмо, само за да се подиграе или пошегува с нея. Изведнъж погледна на него с други очи.

Нилс беше ловец, който никога не се отказва от своята плячка. Той не би се спрял пред нищо, докато не постигне целта си. А после?! Нямаше ли да загуби интереса и желанието си, когато жената, която е пожелал, попадне безнадеждно във властта му?

Астрид дойде с група приятели и ги представи на Кристин, прекъсвайки мислите й.

— Тази вечер сме поканени на парти у Дагни — каза засмяна Астрид. — Баща й дава парти за тези, които повече или по-малко обичат спорта!

Всички се засмяха, а Кристин изведнъж се почувства изолирана. Дагни, красиво русо момиче с дълги крака, се приближи до Нилс и му се усмихна:

— И ти ще дойдеш, нали скъпи? Без теб партито не би ми доставило никакво удоволствие, а и татко никога не би ми простил, ако не те склоня!

— Имала ли си въобще някога такива трудности? — пошегува се Нилс.

Кристин ги гледаше и почувства, че в нея се надига ревност. Нилс, сякаш знаейки какво чувства тя, се обърна и я погледна. Без да я изпуска от очи, той се наведе, целуни момичето по върха на носа и я прегърна през кръста.

— Чудесно! — засмя се Дагни и се притисна в него. — Вече се страхувах, че пак ще си заминеш в твоите безкрайни гори.

— Не ругай горите ми! Без тях твоят баща никога не би могъл да харчи толкова пари за глезената си дъщеря и да организира партита.

— Окей, признавам го! — засмя се Дагни.

— Въобще не съм имал намерение да се връщам — каза Нилс — През следващите дни ще развеждам Кристин в някои фирми за облекло.

— О, значи не сте тук само на гости? — обърна се Дагни към Кристин. — Астрид ми показа ваши снимки. В действителност вие изглеждате другояче, някак си…

Кристин чакаше напрегнато, какво ще каже Дагни. Тя нямаше никакво основание, но все пак тази Дагни не й харесваше. Очакваше не особено любезна забележка. Такива като нея често си показваха ноктите, щом видеха някой фотомодел до мъжете си.

— Изглеждате много по-земна. Да, така е. Като жена от плът и кръв и не толкова изкуствена като на снимките. Надявам се, че няма да го изтълкувате зле. Впрочем, това е комплимент!

Кристин учудена погледна момичето. Би могло да има само едно обяснение за любезното й държание. Беше толкова сигурна в Нилс, че не виждаше съперница в никоя друга жена. Кристин заключи, че щом се държат толкова интимно, значи са много близки.

Нилс се засмя и я тя се насили да се усмихне мило на Дагни. Досега не бе й идвало наум, че Нилс може да има сериозна приятелка. Тази мисъл й причини болка.

— Благодаря, Дагни! — каза Кристин и се учуди на спокойния си глас. — Повечето хора, за съжаление, твърде често забравят, че под грима и хубавите дрехи се крие човешко същество.

* * *

Голямата къща на Хартигови бе пълна с гости. Родителите на Дагни бяха отлични домакини. След смеха и танците, когато в големите салони стана твърде топло, първите двойки излязоха на голямата тераса над дървения покрив. Там, в сумрака, имаше достатъчно тихи ъгълчета.

Неочаквано Нилс изникна до Кристин и посегна към ръката й. Тя понечи да откаже. Не искаше още веднъж да танцува с него и отново да усеща тялото му толкова близо до своето, но той не й позволи да протестира и я поведе към обляната от лунна светлина тераса.

Беше пила доста вино. Студеният въздух сякаш я блъсна. Нилс веднага я прегърна и започна да се движи в ритъма на музиката. Главата на Кристин шумеше, тя усети ръката му на гърдите си. Предпазливо, сякаш за да провери реакциите й, той погали с върховете на пръстите си зърната им, които веднага настръхнаха. От няколко дни Нилс се държеше настрана от нея и тя беше почувствала липсата му. Усети, колко много й беше липсвал, когато устните му докоснаха нейните. Страстните му целувки я накараха да забрави студа. Кристин уви ръце около шията му и се притисна до него.

Нилс прекъсна за миг да я целува. Кристин тихо изстена. Устните им бяха съвсем близо, почти се докосваха.

— Знаех, Кристин. Под всичките тези дрехи и грим се крие истинска жена — прошепна й той.

Тя отново почувства ръката му да обхожда с кръгови движения гърдите й. Дишането й се учести, но в нея все още мъждукаше искрица разум. Трябваше да го спре, не бива да допуска отново да се случва…

Кристин опита да се измъкне от ръцете му, но не успя.

— Защо се възползваш от слабостта ми винаги, когато сме сами?

— А ти защо винаги ставаш ледена, когато го правя? — отвърна той. — Питам се, дали аз съм причината или се държиш така и с другите мъже.

Бяха спрели да танцуват и стояха в един тъмен ъгъл на терасата.

— Не понасяш ли мисълта, че има жени, които могат да устоят на чара ти?

Нилс толкова силно я прегърна, че дъхът й секна. Коляното му се притискаше между бедрата й.

— Защо ми задаваш този въпрос, Кристин? Другите жени не ме интересуват. Искам точно тази, която сега държа.

— На колко жени вече си го казвал? Всъщност, има само един човек, от когото се интересуваш и това си ти. Наблюдавах те днес, Нилс. Не можеш да се примириш с факта, че не си победителят, нали? По-добре е да свикнеш с мисълта, че и при мен няма да победиш.

Ръцете му все по-силно я стискаха.

— Наистина ли смяташ така, Кристин? Мислиш ли, че съм такъв егоист, та да не съм в състояние да обичам една жена? Отговори ми!

— Разбрах, че можеш да желаеш една жена, изпитах го върху себе си. Но да обичаш истински, е нещо съвсем, друго, Нилс!

— Не съм съгласен — възрази веднага той. — При всяка щастлива връзка между мъжа и жената любовта и страстта са неделими. Ако обичам една жена, съвсем естествено е, да искам да се любя с нея!

— Аз обаче нямам желание да влизам в списъка на твоите завоевания!

Въпреки близостта на тялото му, гласът й звучеше студено. Тя чувстваше желанието му и я обливаха ту горещи, ту студени вълни.

— Кристин, ти си най-необикновената жена, която съм срещал! — Нилс поклати глава.

Тя искаше да отговори нещо, но той вече се беше навел над нея и закри устата й с устните си. Целувката му беше силна и търсеща, сякаш не искаше да остави никакво съмнение, колко много я желае.

Когато няколко други двойки със смях излязоха на терасата, Нилс за момент разхлаби прегръдката си. Кристин използва случая да се отскубне от него и влезе в къщата.

— Ето къде си била!

Астрид влезе в банята, където Кристин се плискаше с вода, за да охлади пламналото си лице.

— Започнах да те търся! Нилс каза, че си била изморена. Мисля, че е най-добре да се връщаме вкъщи. Бащата на Дагни е много добър танцьор, но е много отегчителен.

— Напротив, много е сладък — отвърна Кристин. — Дагни също. Отдавна ли ги познаваш?

— От години. Пускаме дървения си материал по реката до дъскорезницата на Хартигови в Мирдал. Те купуват по-голямата част от него. Господин Хартиг би бил щастлив Дагни и Нилс да се оженят. Той винаги говори, че тогава най-после двете стари норвежки семейства и индустриални предприятия ще се свържат. Аз обаче не съм сигурна, че Дагни и Нилс държат много на такава връзка!

Кристин хвана приятелката си за ръка, когато излязоха от банята.

— Мисля, че се лъжеш, Астрид — каза тя, хвърляйки поглед към Дагни и Нилс, които стояха в подножието на стълбите. — Струва ми се, че и двамата не биха имали нищо против.

В този момент Нилс се навеждаше и целуваше Дагни. Изведнъж Кристин си спомни, че Нилс вече не един път беше пътувал до Мирдал — родния й град. Дали заради Дагни? Нямаше право да ревнува, но я заболя, виждайки Дагни да обляга глава на рамото на Нилс и да се смее.

V

Следващите дни на Кристин бяха толкова натоварени със служебни дела, че чувствата й отстъпиха на заден план. Нилс я водеше с колата във фирмите, които Астрид вече беше уведомила по телефона. Преговорите преминаваха успешно. Филип и Лора щяха да останат доволни от нея, като пристигнат след три седмици.

— Къде се намираме? — попита Кристин Нилс, когато на връщане от едно предприятие минаха през гъста гора.

Нилс я погледна.

— Близко сме до Мирдал. Искам да ти покажа фабриката на Хартиг на дневна светлина.

На Кристин съвсем не й хареса мисълта да срещне Дагни в Мирдал. Тя се зарадва, че Нилс се ограничи да й покаже фабриката само от колата, без да я кара да слиза.

Къщата на Хартигови се намираше на един хълм извън града. Нилс й посочи пътя, по който бяха дошли през онази вечер на партито, но не зави по него, а се отклони в противоположна посока.

Със смесени чувства Кристин си спомни за партито. Отново и отново в главата й се въртеше въпросът, какво изпитва Нилс към Дагни, но не посмя да го зададе. Страхуваше се от отговора!

Нилс отклони колата от пътя и влезе в гората. Спря на една поляна под високи борове и загаси двигателя. Кристин нервно го погледна. Какво смяташе да прави?!

За нейна изненада Нилс излезе от колата и донесе кошница за пикник с пресни плодове, студено месо и напитки.

— Помислих си, че след всички тези напрегнати преговори днес, една лека закуска би ти се отразила добре — рече той и седна до нея.

Кристин му бе благодарна за това. Първата глътка лимонада беше божествена. Многото разговори и задухът в залата за преговори бяха изсушили гърлото й.

— Нека се поразходим малко — предложи Нилс, след като се подкрепиха.

— Тук! — Кристин учудено се огледа. — Но тук няма никакъв път.

Нилс само се засмя. Той заобиколи колата, помогна й да слезе и хвана ръката й.

След известно време, когато тя вече не можеше да издържи на темпото му, той се досети:

— Извинявай! Съвсем забравих, че не можеш да вървиш толкова бързо. Въпреки, че си загубила малко от тена си, все още не приличаш на норвежка. Впрочем, много ти отива.

Тя тайно се зарадва на комплимента му, в който този път нямаше иронична нотка. Кристин тъкмо си мислеше, дали Нилс не играе някаква нова игра, когато изведнъж спря и неволно затаи дъх. Гората беше свършила и те стояха на ръба на отвесна морска скала. Далеч под тях се виеха многобройните странични ръкави на един фиорд.

Покрита с тънка ледена кора, водата блестеше на светлината на слънцето, като чисто сребро. След малко един облак скри слънцето, пропастта под тях стана страшна и Кристин отстъпи назад. От другата страна над дълбоката пропаст се издигаше величествена планина, която чак до низината долу беше покрита със сняг. Когато облакът изчезна, фиордът и планината отново заблестяха. Гледката беше неповторима. Докато Кристин все още поглъщаше удивена величествения пейзаж, Нилс застана до нея и я прегърна. Струваше й се, че са сами на света и тя си пожела този миг никога да не свършва.

Нилс трябваше да се наведе над нея, за да чуе думите му в бръснещия вятър.

— Една стара народна мъдрост гласи, че човек трябва да види фиорда „Свидангер“ за първи път с някого, когото обича. Преди да е минала година двамата щели да се съберат.

— Ти не вярваш на такива приказки, нали? Твърде си хладен и трезв за това.

— Имаш много странно мнение за мен, Кристин! — учуди се Нилс. — Понякога се питам, дали изобщо вярваш в любовта.

Кристин извърна лице.

— Бил ли си тук и с Дагни?

Думите й неволно се бяха изплъзнали. Дано Нилс не я беше разбрал.

— Дагни сигурно вече е виждала „Свидангер“ безброй пъти — отговори Нилс спокойно. — Това обаче какво общо има с нас?

— Много, бих казала, и преди всичко, ако имаш намерение да се ожениш за нея…

Кристин тихо извика, когато Нилс я хвана за раменете и я разтърси. Тя опря ръце на гърдите му, съпротивлявайки се и изненадана видя гневното му лице.

— Никога не съм имал намерение да се женя за едно дете! — сопна се той. — Това, което баща й винаги е желал, е Дагни да ми е като сестра!

— Не ми се стори, че е така, след като ви видях заедно — отговори хладно Кристин. — Но ми е все едно, за кого искаш да се ожениш, само това да не съм аз. Намери си някоя друга, която можеш да омаеш с твоите народни мъдрости и не ми досаждай повече с тях.

Тя погледна отново разгневения Нилс и издържа на погледа му.

— Мислех те за разумна жена, но виждам, че съм се лъгал. Дори Дагни би могла да те научи на някои неща. Да тръгваме!

Хвана я за ръката и я повлече със себе си. Този път не се съобразяваше, че тя едва успява да го следва. В колата Нилс взе термоса с чай, напълни една чаша и я натика в ръката й.

— Изпий го! — заповядай той. — Не успокояваха ли с това нещо фините английски дами нервите си? Е, и на теб би трябвало да ти подейства тогава. Изпий го и да тръгваме за Осло. Вечерта имам още една среща. Ако Астрид и Стефан нямат време за теб, можеш да гледаш телевизия — тя ще пасне най-добре на английския ти темперамент!

Кристин му върна чашата и с упорито вдигната глава мълча през целия път, чак докато Нилс спря колата пред дома на Астрид.

— Може да не се видим следващите дни. В събота сутринта бъди готова, ако решиш да дойдеш с мен във Волран. Ще тръгна колкото се може по-рано.

Без да каже дума повече, той слезе, заключи колата и закрачи надолу по улицата.

Това й беше добре дошло! Колкото по-малко го вижда, толкова по-добре. Жалко обаче, че Астрид не може да дойде с тях. След края на ски сезона тя беше заета с подготовката за откриване на магазина през лятото. Така че на двете приятелки им оставаха само няколко дни да бъдат заедно в Осло.

Твърдо решена да се наслаждава на съвместния си живот с Астрид, Кристин все пак трябваше да симулира повече въодушевление, отколкото в действителност изпитваше. Липсваше й нещо и тя много добре съзнаваше какво е то, но не смееше да го признае пред себе си.

В петък вечерта Кристин и Астрид заедно приготвяха вечерята.

— Кристин, нещо с теб не е наред. Ще ми кажеш ли какво ти е? — Астрид я гледаше изпитателно и критично.

— Няма нищо, Астрид, наистина. Само съм малко объркана. Може би се дължи на това, че сега виждам всичко, което аз и татко винаги сме искали да видим заедно. Чувам и преживявам неща, за които майка ми толкова често ми е говорила… — сви рамене тя. — Иначе няма нищо, Астрид, повярвай ми!

Кристин се надяваше обяснението да е задоволило приятелката й. След вечерята тя трябваше да си приготви багажа, а след това не им остана време отново да се връщат на тази тема. Астрид й подари една кукла, облечена в норвежка носия. При поредното скитане из магазините, Кристин я беше харесала на една витрина. Тя засмяна взе куклата в ръце, но изведнъж се сепна. Куклата й напомняше на Дагни. Побърза да я сложи на дъното на пътната си чанта.

В събота сутринта Кристин си взе довиждане с Астрид и се качи в колата при Нилс. Тя й маха през задния прозорец, докато я загуби от погледа си. С дълбока въздишка се облегна на седалката и погледна към Нилс. От деня, когато ходиха до фиорда бяха разменили само няколко думи.

— Нилс, хайде да се помирим! Съжалявам, ако съм наранила мъжката ти гордост, но не искам баща ти да забележи обтегнатите ни отношения. Не можем ли поне да сключим примирие по време на пребиваването ни във Волран?

Нилс навъсено караше колата по пътя, от който снегът напълно беше изчезнал. По дърветата и храстите вече се показваха първите пъпки.

— Ти си права — каза той след известно време. — Баща ми не трябва да забелязва нищо. Обещавам ти да се държа като добро колежанче.

Кристин се овладя.

— Не желая нищо повече, освен да сме приятели. Твърде много ли искам?

Нилс се засмя сухо.

— Твърде много ли? Вече всичко ли си забравила? Напротив, твърде малко е! Окей, за момента ще се задоволя и с това.

Кристин не отговори. Тя знаеше, че той не се е отказал от целта си, но докато са в къщата на баща му, Нилс щеше да спазва примирието. А тя не искаше нищо друго.

Погледна през прозореца чудната местност, през която преминаваха. Северно от Осло те прекосиха обширни борови гори, сред които колата изглеждаше нищожно малка. Тук в тези гори беше свърталището на горските духове, за които майка й толкова често й бе разказвала.

— Ето я и Глома с цялата си красота — Нилс й показа реката пред тях, която от гората с голяма извивка продължаваше към равнината. На брега й имаше малък ресторант.

— Мисля да направим почивка — рече Нилс и подкара към паркинга.

— Тук е чудно красиво — възторгна се Кристин.

Тя тръгна към брега и с удивление започна да наблюдава огромните салове от дървени трупи, които дърварите бяха завързали и пуснали по течението към долината.

Влязоха в ресторанта и седнаха на една маса до прозореца, от който можеше да се наблюдава реката.

— През зимата дърветата се транспортират до брега с шейни — обясни Нилс. — Стволовете се нареждат на няколко реда един върху друг и, когато ледът в реката се стопи, се пускат във водата. Течението ги отнася до Мирдал, Сарисборг или до Мос. Там се намират големите дървопреработвателни заводи.

Кристин погледна навън и въздъхна.

— Боже господи, какъв труд само! Никога повече няма да седна да пиша писмо, без да се замисля, какво се крие зад всяко късче хартия!

— Тогава определено не си мислела за това — подхвърли Нилс и тя веднага разбра, че той отново намеква за детското й писмо.

— Нилс, защо не ми покажеш това писмо?

За първи път през деня той се усмихна.

— Е, да кажем, че съм джентълмен. Как бих могъл да унижа малкото момиченце, написало това прочувствено писмо? Не искам да го злепоставям — това не е ли достатъчна причина, да не го показвам на никого?

— Само ако то наистина не значи нищо за теб и оставиш нещата такива, каквито са.

Нилс се пресегна през масата и сложи ръка върху нейната.

— Бих могъл да ги оставя, ако не бяхме се срещнали, Кристин — рече той тихо и погали ръката й. — Но с това писмо ти запали в сърцето ми такъв огън, че нищо не може да го угаси!

Кристин извърна глава.

— Можем много бързо да го угасим, като единият от нас се ожени — тя издърпа ръката си. — Освен това, ако започна да вярвам, че животът ми може да зависи от едно писмо, което съм написала като дете и, за което сега нищо не си спомням, трябва да отида на лекар и да се прегледам!

— Не мисли само с главата си, Кристин! Ти имаш и сърце, не забравяй това!

Думите на Нилс още звучаха в ушите й, когато напуснаха ресторанта и потеглиха през красивата местност за Волран. В Осло тя го беше взела за плейбой, който си мисли, че с пари може да купи всичко — включително и жени. Тук обаче, в родния си край, той й се стори съвсем друг.

Отново и отново й показваше неща, които иначе не би видяла сама при пътуването. Гласът му звучеше спокойно.

Най-сетне пристигнаха в къщата на кръстника й. Кристин беше възхитена от голямата дървена къща сред просторната горска поляна. Старите дървета около нея създаваха такова чувство за закрила и сигурност, каквото никога не беше изпитвала.

Ларс Йохансен пристъпи с протегнати ръце и я притисна към гърдите си. В очите му заблестя влага. Колко често я беше увещавал в Англия, че трябва да му дойде на гости! И това най-сетне стана!

— Моята малка Кристин! — възкликна той. — Е, вече не си малка, но затова пък си известна. Астрид ми носи всички списания с твои снимки и аз си ги изрязвам и събирам. Нилс все ми се смее, но някой ден трябва да видиш колекцията ми.

— Наистина ли няма да имаш нищо против, приятелите ми от Лондон да останат няколко дни, за да правят снимки? — попита го тя. — Астрид смята, че това не би те притеснило, но…

— Няма да ме притесни — прекъсна я Ларс. — Твоите приятели са добре дошли при мен. Не можеш да си представиш, колко се радвам отново да те видя. После ще ти покажа стари снимки, на които майка ти е младо момиче. Ти все повече започваш да приличаш на нея.

— Виждаш ли? — засмя се Нилс. — Винаги съм знаел, че той тайно е бил влюбен в майка ти.

Когато баща му заплашително и шеговито размаха пръст, Нилс засмян я прегърна.

— Кристин, сега знаеш от кого имам романтичната си жилка. Когато човек чуе Стария да приказва така, не би повярвал, с каква твърда ръка е ръководил предприятията си.

— А сега го правиш ти — сряза го нежно Ларс. — Не се заблуждавай, Кристин, от привидната му повърхностност. За него благото на предприятията е също толкова важно, колкото и благото на цялата фирма. Той е добър син.

Кристин се изненада, колко открито и сърдечно се отнасяха баща и син един към друг. Явно, че много държаха на приятелството си.

— Но нека сега да влизаме — прекъсна Ларс мислите й. — Яденето ви чака, аз вече умирам от глад.

След превъзходния обяд, Ларс показа на Кристин стаята й. Беше много уютна и обзаведена с мебели от бор. На пода имаше дебел килим, а от прозореца можеше да гледа навън силуета на гората.

Кристин се почувства като у дома си и прекара три чудесни седмици в дома на Йохансенови. Тя предприемаше дълги разходки из гората и ходи с кръстника си до сечищата, където работеха секачите. Виждаше Нилс рядко. Дълго бе отсъствал от фирмата и му се беше струпала много работа.

Една вечер, малко преди да отпътува за Осло, за да посрещне Филип и Лора, Кристин и Нилс бяха сами в къщата. Нилс й каза:

— Облечи си нещо топло. А също ботуши и ръкавици. Искам да ти покажа нещо.

Повече нищо не можеше да се изкопчи от него. Кристин седна любопитна в колата и навлязоха в гората. След известно време стигнаха до една голяма поляна, на която имаше много различни, но големина постройки. Нилс спря, хвана я за ръката и я заведе до конюшните. Там беше приготвена шейна с два впрегнати коня. Нилс помогна на Кристин да се качи и пое юздите.

Двамата мълчаливо седяха един до друг, а шейната се плъзгаше по снега, който все още покриваше планината. Кристин се облегна назад.

Небе с ясни звезди над тях, звън на конски впряг — такава романтика беше срещала само във филмите! За миг затвори очи и пое дълбоко студения нощен въздух.

Когато конете внезапно спряха, Кристин се стресна.

Нилс отново я хвана за ръка и заедно повървяха още малко, докато стигнаха до ръба на една скала.

— Тук младите мъже от планината водят приятелките си — рече Нилс тихо. — Казват, че да стоиш в началото на една любов и в началото на безкрайността е едно и също нещо. Същата неизмерима дълбочина, в която се хвърляш, същата надежда да е на добре. Не намираш ли сравнението сполучливо?

Той внимателно я прегърна и я притегли към себе си. Устните му докоснаха нейните и тя отговори на целувката му с чувство, много по-дълбоко от приятелско.

VI

Едно такси откара Кристин до Осло, където на летището трябваше да посрещне Филип и Лора. След разходката с шейна тя виждаше Нилс много рядко. Ларс й обясни, че синът му имал много работа на сечището.

Пристигайки с приятелите си във Волран, Кристин имаше твърде малко време да мисли за Нилс. Както обикновено Филип с неговия трескав начин на работа рядко я оставяше да си отдъхне. Той твърдо ръководеше нея и Лора и ги караше да заемат безброй пози на различни места.

Лора беше пълна противоположност на енергичния Филип. Тя го обичаше от години и Кристин беше сигурна, че един ден той ще го забележи и ще отвърне на чувствата й.

— Променила си се, Кристин! — каза й Филип след няколко дни. — По-рано ти все търсеше особено необичайни фонове, докато Лора и аз едва стояхме на краката си от умора. Снимките наистина стават фантастични, както винаги, но този път мислите ти не са тук, вярно ли е?

— Това се дължи на смяната на обстановката, Филип, иначе няма нищо друго. Не забравяй, че последните седмици много или малко съм лентяйствала. Сега отново трябва да свикна с мисълта, че съм работеща жена.

От погледа на Лора Кристин разбра, че тя не е повярвала на нито една нейна дума.

— Казвала ли съм ти вече, че твоят Нилс е извънредно хубав? — подхвърли Лора, като я гледаше критично.

— Той не е „моят“ Нилс! — изсъска Кристин. Веднага се укори, че твърде буйно бе реагирала.

По-късно, когато двете останаха сами, Лора отново се върна на темата Нилс.

— Кристин, не можеш да ме заблудиш. Виждам, че вечер едва дочакваш завръщането му вкъщи.

Кристин се поколеба с отговора си:

— Самата аз не зная, какво става с мене — каза тя накрая. — Преди известно време бих офейкала, за да му се изплъзна. Това чувство сега изчезна, но не зная защо. Може би трябва да остана по-дълго, за да разбера причината.

— Филип и аз след няколко дни се връщаме в Лондон. Ти колко време ще останеш?

Кристин вдигна рамене:

— Все още не зная. Англия ми се струва толкова далечна, сякаш не съм я виждала от години.

Лора се засмя.

— И на мен така щеше да ми се струва, ако бях срещнала тук мъж като Нилс.

Вечерта преди отпътуването Лора отново извика Кристин настрана, за да поговорят насаме.

— Кристин, Нилс е съвсем побъркан по теб. Има очи само за теб, не го ли забелязваш?

Кристин се засмя и махна с ръка:

— Лора, ти си безнадеждна романтичка. Но и да си права, това не значи много. В края на краищата, в тази уединеност той няма голям избор, нали? Престани вече с това!

— Но той те обича, това е толкова очебийно!

— Не, той не ме обича. Лора, как ти дойде на ум такова нещо? Мисля, че имаш твърде развинтена фантазия!

След като Лора и Филип отпътуваха, изведнъж стана толкова тихо в голямата къща, че Кристин почти съжали, задето не е заминала с тях.

— Имаме изненада за теб, Кристин! — каза й Нилс на вечеря. — Всяка година, когато реката напълно се размрази от ледовете, ние организираме парти, за да се сбогуваме със зимата и посрещнем пролетта. Жалко, че приятелите ти си заминаха, щяха да си потанцуват с нас.

Кристин поклати глава:

— Вие все намирате поводи за празненства.

— Защо пък не! — намеси се Ларс. — Хората трябва да използват всяка възможност за развлечения.

Лицето му веднага стана сериозно. Той се пресегна през масата и взе ръката да Кристин.

— Защо не останеш при нас завинаги, детето ми? Къщата е достатъчно голяма, а аз не трябва да ти обяснявам, колко щастлив ще бъда. Какво би казал за това, Нилс? — обърна се той към сина си.

— Кристин знае, какво мисля „за това“ — отговори Нилс с безизразно лице. — Ако тя остане завинаги, аз ще бъда последният, който би имал нещо против!

Кристин гледаше объркано:

— Но аз имам професия!

Тя съзнаваше, че обяснението й е неубедително, но какво друго би могла да отговори? Че се страхува да не се влюби в Нилс и той да я измами ли?

Нилс се засмя:

— Естествено, снежна принцесо! Едното и другото не вървят. Трябва вече да си решила.

Кристин го погледна недоволно. Не й харесваше да я нарича така и той добре го знаеше. Тя нямаше търпение да стане от масата, за да излезе навън. Имаше нужда от глътка чист въздух и искаше да остане сама.

Отново се сети за предстоящото парти. Дагни сигурно щеше да дойде. Дали Нилс се радваше, че отново ще я види?

— Защо винаги избягваш темата? — Кристин се изплаши от внезапно изникналия пред нея Нилс — Твърде студено е навън. — Той сложи един широк шал около раменете й и я притегли към себе си. — Още колко време ще даваш вид, че не забелязваш онова, което ни свързва?

— Между нас няма нищо!

— Как можеш да говориш такива неща, Кристин? Знаеш ли, колко често мисля за теб? Как вечер копнея за теб и си представям, че те обгръщам, както сега!

— Съжалявам, ако те лишавам от съня ти!

Нилс тихо се засмя:

— Моя английска принцесо. Ти просто не искаш да повярваш, така ли е?

— Не! — отблъсна тя гърдите му с ръце. — В момента аз съм единствената жена, която е наблизо — каза тя извръщайки глава. — И не можеш да се примириш, че не успяваш да ме съблазниш, Нилс, — това е всичко между нас.

Прегръдката му се разхлаби.

— Наистина ли мислиш така? — попита той с разтреперан глас.

Кристин не знаеше какво да мисли. Въпреки шала й стана, студено. Вече не усещаше топлината на тялото му. Нилс прие мълчанието й като съгласие.

— Може би си права, сигурно ще е добре на празника да видя други лица. Съжалявам, че искам невъзможното от теб. Добре, че има и други жени — не толкова студени като теб.

Нилс се обърна и влезе в къщата. Кристин се почувства самотна и изоставена навън в тъмнината. Треперейки, тя се загърна по-плътно с шала и влезе в къщата.

* * *

В събота вечерта къщата на Йохансенови засия, цялата облята в светлини. Отвън по дърветата и храстите бяха окачени фенери, а от двете страни на пътя в земята бяха забучени искрящи факли.

Кристин старателно се приготви и среса косата си до блясък. Роклята, която облече, беше от коприна с цвят на бронз — плътно прилепнала по тялото и с дълбоко деколте, подчертаващо бюста й. Тя знаеше, че в нея изглежда великолепно, а и целта й тази вечер бе точно тази. Косите й се спускаха до раменете. Под тях проблясваха изящни обеци, а на ръцете си носеше елегантни гривни.

Нилс се ококори, когато я видя да слиза по стълбите. Тя също спря за секунди. Колко добре изглеждаше той! Беше в бял смокинг и черни панталони с лъскави кантове.

— Твоите прародители, викингите, биха се гордели с теб, ако можеха да те видят сега! — прошепна й той, когато тя застана до него.

Преди да му отговори се появиха Астрид и Стефан.

— Вие двамата, хайде идвайте! — Астрид хвана Кристин за ръката. — Не правете такива сериозни физиономии! Гостите вече пристигнаха, а Дагни те търси вече, Нилс.

„Нека да върви при нея — мислеше си Кристин. — Колкото по-бързо се сгодят, толкова по-добре за мен. Тогава най-после навярно ще престана постоянно да мисля за него!“

Цялата вечер Нилс не обърна внимание на Кристин. Той разговаряше оживено с многото гости и сякаш съвсем я бе забравил. Въпреки това, тя имаше усещането, че постоянно я наблюдава.

Опитваше да избягва срещите с него, но знаеше, че това няма да й се удаде до края на вечерта. Кристин разговаряше с млади хора, които познаваше от партито у Дагни, смееше се и танцуваше, но мислите й бяха все при Нилс. Когато той се приближаваше, тя го избягваше. Играеше ролята на домакиня и помагаше на Астрид да разнася подносите със сандвичи.

Късно през нощта първите гости започнаха да се сбогуват. Кристин използва тази възможност незабелязано да се промъкне в стаята си. Тя отвори вратата към малкия балкон, излезе навън и дълбоко пое въздух.

Стресна се, когато внезапно в тъмнината видя огънчето на една пура. Нилс стоеше в неосветения ъгъл на балкона и я гледаше. Само преди малко беше долу сред гостите. Как ли беше дошъл тук!

— Защо ме отбягваш цяла вечер?

Кристин усети трудно овладяната болка в гласа му.

— Трябваше да се грижа за гостите и да помагам на Астрид. Но я по-добре ми кажи, какво правиш тук?

— Искам да танцувам с теб.

Кристин се отдръпна.

— Не!

Тя не беше запалила лампата и стаята бе потопена в мека светлина, идваща от блясъка на фенерите и факлите долу в градината.

Долиташе тиха музика. Нилс последва Кристин. Той бавно съблече смокинга си и небрежно го метна на креслото. След това свали вратовръзката и разкопча горните копчета на ризата си.

Притегли Кристин към себе си, сложи главата й на гърдите си и хвана бедрата й, притискайки я още по-силно. Само тънкият плат на ризата му и нежната коприна на роклята й деляха телата им. Кристин вдигна главата си и леко разтвори устни. Устните на Нилс ги докоснаха, отдръпнаха се, сякаш се бяха опарили и останаха съвсем близо до нейните.

Тя чувстваше дишането му върху кожата си. Телата им все по-плътно се впиваха едно в друго. Пръстите на Нилс посегнаха към ципа й. Тя съзнаваше, че не би трябвало да му позволи, но не бе в състояние да се съпротивлява.

Нилс внимателно смъкна роклята от раменете и тя се изхлузи до бедрата й. Когато пръстите на Нилс погалиха розовите връхчета на гърдите й, Кристин тихо простена. Устните му следваха дирята на ръцете, а езикът му започна да очертава палави кръгове около твърдите зърна. Тя отметна глава и затвори очи.

— Знаеш ли, колко усилия ми струва, да се правя на добре възпитан син, когато си близо до мен? — почти хриптеше той.

Сякаш гласът му я върна към действителността. Нилс я погледна в очите и внимателно отстрани роклята й.

— Нилс, моля те, недей! — прошепна Кристин и отбягна погледа му. — Не искам!

Той хвана лицето й здраво с ръцете си.

— Защо лъжеш, Кристин? Защо не чуеш гласа на сърцето си? Не ми казвай, че има друг мъж! Никой не би те пуснал за толкова дълго, без да се поинтересува от теб!

— Не — промълви тя, — няма друг. Не сега… но някога имаше.

Нилс почувства, че тя трепери.

— И той много те е наранил?!

Кристин само кимна. Не можеше да говори за това. Нилс отново я прегърна и я притегли към себе си.

— Никога няма да ти причиня болка, скъпа! Един ден и ти ще ми кажеш, че ме желаеш така, както аз теб! Няма да те пусна, докато не го чуя!

Долу явно и последните гости напускаха къщата. Смехът им стигаше до тъмната стая. Някой търсеше Нилс и викаше името му. Той тихо изруга, отново целуна Кристин и тръгна. Тя остана сама в стаята си и уви ръце около тялото си, сякаш искаше да се предпази от нещо.

Внимателно излезе на балкона и остана неподвижна в тъмнината. Видя Дагни да стои пред колата си. Миг по-късно Нилс отиде при нея. Той я прегърна и започнаха тихо да говорят.

Очите на Кристин пареха. Тя тихо изхлипа, върна се в стаята и се хвърли на леглото.

VII

Кристин се учуди на държанието на Нилс през следващите дни. Той постоянно се грижеше за нея и четеше всяко желание в очите й. Това, че е имало мъж, който й беше причинил болка навярно го бе трогнало дълбоко.

Отново и отново Кристин мислеше за Дагни. Тя не искаше да застава между Нилс и нея. След като бяха определени един за друг, не искаше да ги разделя. Но веднага след това изплуваше споменът за прегръдката му в стаята й. И Кристин желаеше Нилс така, както той нея. Но все още не бе готова да му го признае. Стената, която беше изградила около себе си, не беше паднала напълно.

Ларс я увещаваше да остане. След като Астрид се бе преместила в Осло, той се чувстваше доста самотен. А сега, когато й предстоеше и сватба, той знаеше, че все по-малко ще е с дъщеря си.

Кристин с удоволствие би се съгласила. Тя бе опознала и обикнала страната и щеше да й е трудно да напусне Норвегия. Но там бяха Дагни и Нилс. Когато те се оженеха, тя не би понесла да е близо до тях. Освен това имаше професия, която обичаше. През изминалите седмици Кристин установи, че тя не значеше за нея чак толкова много, както бе представила нещата пред Астрид. Никога желанието й да има мъж, който да я обича, да бъде щастлива с него и да имат деца, не е било толкова голямо, както сега.

Мъж, когото да обича! Обичаше ли тя Нилс? Обичаше ли го достатъчно, че да забрави любовните му авантюри? И да се откаже от всичко заради него? Тя не знаеше, дали Нилс иска същото от нея. Той искаше секс и страст, но дали му бе необходима любов?

През следващия уикенд дойде един стар приятел на Ларс Йохансен. Господин Вайкес още си спомняше майката на Кристин. Когато говореше за нейната хубост, очите му променяха блясъка си.

Нилс се засмя:

— Когато говорят за майка ти, винаги е едно и също — не вярвам да има някой, който да е устоял на чара й! — като погледна Кристин, смеха му трепна. — Какво би казала, ако утре те поканя на разходка с кораб?

Кристин го погледна учудено. Бяха на километри от морето.

— Има само няколко часа път до езерото Миоса — обясни й Нилс. — То е туристическата атракция на местността. Не можеш да си заминеш, без да си го видяла.

Кристин мълчаливо кимна.

Пролетта тържествено навлизаше и в планините. Когато Нилс и Кристин тръгнаха на следващия ден към езерото Миоса, видяха първите цветя.

— Реката изглежда примамливо, нали? — рече Нилс, щом минаха по моста над нея. — Мисля, че ледът на дъното й никога не се е стапял напълно. Не бих посъветвал никого да се къпе в нея!

— Благодаря за предупреждението! — засмя се Кристин. — Обаче аз не съм имала такова намерение.

През цялото пътуване разговорът се ограничаваше върху общи теми. И двамата избягваха да говорят за себе си и чувствата си. Кристин му призна, че е приятен спътник. Нилс й обясняваше много неща. Екзалтирано й показваше особеностите на пейзажа и Кристин се убеди, че той много обича родината си. Явно чувствата му никога и в нищо не бяха половинчати. Когато обичаше, обичаше страстно. Завист и ревност се прокраднаха в сърцето на Кристин, спомняйки си за Дагни.

Но щом пристигнаха на езерото, тя веднага забрави тъжните си мисли. На брега му чакаше стар кораб с лопатни колела, който й напомни за тези по Мисисипи.

— Надявам се, че си настроена за продължително пътуване — каза й Нилс, помагайки й да слезе от колата. — Плаването до Лилехамер трае шест часа. На борда има ресторант, а корабът спира на най-интересните за разглеждане места. Определено ще ти хареса!

Кристин предчувстваше, че ще остане доволна. Въздухът беше прозрачен и чист, а туристите около тях бяха във весело ваканционно настроение. Тя не повярва на очите си, когато тъкмо застанала на борда, видя една дребна, набита жена да тръгва към нея. Кристин веднага я позна.

— Кристин, скъпа, каква чудесна изненада! — възкликна мисис Падли и я прегърна. — Ние направихме една обиколка около прекрасните фиорди и след тази разходка по езерото ще се върнем в Осло, за да го разгледаме. Мислех, че отдавна вече сте в Англия!

На Кристин не й убягна, че докато говореше, мисис Падли често поглеждаше към Нилс.

— Още не зная, кога ще се върна в Англия — отвърна й тя смеейки се. — Радвам се, че ви е харесало пътуването, мисис Падли. Що се касае до мен, бях тук отчасти служебно.

Американката усмихнато й се закани с пръст:

— Не можете повече да ме баламосвате, скъпа! Приятелите ми и аз отдавна се чудехме откъде ви познаваме. Наскоро ни попадна едно модно списание с ваша снимка. Много се гордеем, че сме имали за спътница такъв прочут фотомодел!

В това време около тях се беше събрала цялата група. На Кристин това не й се хареса, още повече, че американците настояваха да направят снимки на нея и Нилс, когото нарекоха „неин млад съпруг“.

— Скъпа, покажи им своята най-красива усмивка! — рече й тихо Нилс. — При всички случаи ще заемеш почетно място във фотоалбумите им.

— Може би те се интересуват само от теб — измърмори Кристин и се помъчи да се усмихне приветливо.

— Бих казал от нас двамата. За твоите приятели „нашият роман“, започнал на кея в Осло е намерил щастливия си завършек.

Той я целуна по бузата, а камерите около тях святкаха непрекъснато докато усмихнатата Кристин не каза, че е достатъчно. Нилс и тя се договориха с мисис Падли и другите за обяда и се разделиха.

Едва сега Кристин успя истински да се наслади на пътуването. Корабът бавно минаваше покрай величествени планини, по които още се белееше сняг. Дърветата по брега и снежните шапки на върховете се отразяваха в прозрачната вода. Кристин стоеше до перилата на борда и жадно поглъщаше гледката.

— Ще хванеш морска болест, ако гледаш така във водата — предупреди я Нилс.

Бяха толкова близо един до друг, че ръцете им почти се докосваха. По кожата на Кристин преминаха тръпки. Изведнъж тя осъзна, че с Нилс могат да бъдат щастлива двойка. Това я ужаси. Не, най-после трябваше да сложи край на тази история! Нилс не изпитваше същите чувства като нейните. За него тя беше само едно от завоеванията в дългия му списък. Че е мъж с опит, беше повече от ясно.

— Да изпием по чаша кафе — прекъсна мислите й Нилс.

Той сигурно беше забелязал, че Кристин е пребледняла и тя горещо се надяваше да не е разбрал истинската причина. Беше й пределно ясно: трябва да напусне Волран! Ще се върне за сватбата на Астрид, но дотогава не можеше да живее с Нилс под един покрив!

След обяда американците повече не ги оставиха, така че прекараха заедно часовете до пускането на котва. На кея имаше един фотограф, който явно търсеше някого между слизащите пасажери. Мисис Падли задържа Кристин и Нилс и почти насила принуди фотографа да ги снима двамата, като му разказа и цялата история на техния чудесен роман. Кристин понечи да протестира, но Нилс я спря:

— Няма смисъл — каза й тихо, — за мисис Падли сме любовната двойка на годината.

Американците се качиха в автобуса си, а Кристин и Нилс ги изпратиха. Фотографът бързо извади филма от камерата и изчезна.

— Изморена съм страхотно — оплака се Кристин, когато тръгнаха към колата на Нилс. — Ще имаш ли нещо против, ако поспя малко?

— Не, абсолютно нищо. Чистият въздух те е изморил. Мен впрочем също. Когато се върнем у дома и аз ще си легна веднага — отвърна Нилс и отключи колата.

Кристин се настани удобно и след няколко минути вече дълбоко спеше. Отвори очи едва, когато късно през нощта пристигнаха. По това време къщата би трябвало да е вече тъмна, но навсякъде светеха лампите, а пред вратата стоеше някаква непозната кола. Това бързо я разсъни.

— Нещо не е наред — каза Нилс. — Това е колата на доктор Йовик.

Той слезе и забърза към къщата. Кристин го следваше, доколкото можеше. Доктор Йовик слизаше по стълбите, когато двамата влязоха в коридора.

— Не се безпокой, Нилс! — успокои го докторът. — Баща ти получи сърдечен удар, но в момента състоянието му е добро. Напрежението през последните седмици му е дошло твърде много. Предстоящата сватба, посещението на кръщелницата му и накрая съботното парти! Но аз съм уверен, че бързо ще се възстанови. Сега се нуждае от спокойствие и никакви вълнения повече, чу ли ме?

— Мога ли да вляза при него? — попита Нилс.

— Разбира се, момчето ми, той се нуждае от всички ви в момента. Утре рано сутринта отново ще дойда да го видя.

Нилс хукна по стъпалата, като ги вземаше по две наведнъж. Кристин понечи да го последва, но лекарят я задържа.

— Значи вие сте кръщелницата, за която толкова възторжено говори Ларс? Радвам се, че още сте тук. Той много ви обича!

— Не смятате ли, че би било по-добре, ако сега си замина? Той се е развълнувал прекалено и по моя вина, имам предвид — рече колебливо тя.

— Не, напротив! Тъй като Астрид е в Осло, тук мила, има спешна нужда от вас. Ако си заминете, състоянието на пациента дори може да се влоши.

Кристин кимна.

— Добре, докторе. Благодаря ви!

— А сега трябва да тръгвам. Номерът ми е в указателя, ако все пак ви потрябвам. Лека нощ!

— Лека нощ!

Кристин бавно се изкачи по стълбите. С това се разрешаваше въпросът, дали да напусне Волран или не. Трябваше да остане!

Нилс стоеше до леглото на баща си и двамата разговаряха. Ларс я вида и й направи знак с ръка да влезе. Бледното му лице я изплаши, но въпреки това успя да му се усмихне.

— Не гледай толкова тъжно, Кристин! Още нямам намерение да умирам.

— Но ще останеш в леглото! — прекъсна го Нилс. — И да не ти идва на ум да ставаш.

— Ще внимавам за това — обеща Кристин. — Лекарят мисли, че най-малко една седмица трябва да лежиш и така ще бъде.

Ларс взе ръката й и я стисна с благодарност. Нилс стоеше от другата страна на леглото и я гледаше.

— Благодаря ти! Изглежда и двамата имаме нужда от теб — прошепна той.

След като се увери, че кръстникът й не се нуждае от нищо, Кристин отиде в стаята си. При създалите се обстоятелства тя щеше да остане още дълго във Волран и се развълнува силно, защото дълбоко в себе си не желаеше нищо по-силно от това — колкото е възможно, по-дълго да бъде близо до Нилс.

На следващата сутрин Нилс излезе от къщи едва след като лекарят потвърди, че баща му е много по-добре. Кристин още веднъж погледна след него, а след това слезе долу, за да се обади на Филип в Лондон. На телефона се оказа Лора, която веднага й предложи да я свърже с Филип, но Кристин я спря:

— Не искам сега да говоря с него. Не ми се ще да му обяснявам всичко надълго и нашироко! Лора, кръстникът ми е болен и трябва да остана, за да се грижа за него. Разбираш ли ме?

— Естествено, скъпа. Освен това, той сигурно не е единственият мъж в семейството, който те задържа там… Всичко хубаво, Кристин. Да ти се обадя ли пак?

— Лора, престани най-сетне да си фантазираш несъществуващи неща!

— Ще дойде време, когато ще спреш да се самозаблуждаваш, Кристин! Все пак, ти обичаш този Нилс!

— Трябва да свършвам, Лора. Доскоро!

Кога най-сетне Лора щеше да престане да я сватосва с Нилс. За тях двамата нямаше общо бъдеще! Кристин прогони тези мисли и посегна към слушалката. Набра номера на Астрид и й разказа за случилото се. Астрид поиска веднага да се върне вкъщи, но Кристин я успокои, обещавайки й, че ще се грижи за всичко, за да може тя спокойно, да си върши работата в Осло.

— Наистина няма основание да се тревожиш — успокои я Кристин. — Ако по-късно позвъниш, ще занеса телефона до леглото на баща ти, да говориш със самия него, но в момента той спи.

Кристин мислеше, че Нилс вече не е в къщи, когато той изведнъж застана до нея и взе от ръцете й слушалката.

— Астрид, вярвай й! До сватбата ти татко отново ще е здрав, за да танцува с теб — Нилс сложи ръка на раменете на Кристин и я притегли по-близо до себе си. — Освен това той има най-добрата медицинска сестра, която може да се намери в цяла Норвегия и Англия! Едва не си пожелах и аз да легна в леглото, за да ме глези!

Кристин му издърпа слушалката.

— Астрид, там ли си?

— Да, и ти благодаря, Кристин! Не можеш да си представиш, колко се радвам.

Кристин остави слушалката, Нилс си облече дебелото яке.

— Астрид е права — каза той. — За всички нас означава много твоето оставане. И преди всичко, разбира се, за мен.

— Ще остана само докато баща ти се оправи, Нилс.

— Окей, окей, но дотогава ще си при мен и ще се радвам да те виждам, когато се прибирам вечер.

Той й махна още веднъж и излезе.

Ларс Йохансен се възстановяваше бързо и Кристин беше горда, че докторът я похвали за грижите й. Тя виждаше Нилс само вечер, а през деня цялото й внимание беше насочено към кръстника й. Когато й минаваше мисълта да напусне Волран, тя бързо я отхвърляше и се радваше, че може да помогне.

Астрид дойде със Стефан през уикенда да види баща си, но отново трябваше да се върнат в Осло, за да обзавеждат жилището си и да подготвят магазина за откриване.

В края на седмицата се получи дебело писмо от Лора. Кристин очакваше да намери в него първите копия от снимките, които беше направил Филип във Волран, но вместо тях, когато отвори плика се показаха няколко изрезки от вестници. Бяха публикували снимката, която им беше направил фотографът при слизането им с Нилс от кораба. Нилс стоеше плътно до нея, с ръка, собственически сложена на раменете й. Кристин ужасена прочете заглавията с големи букви:

„Красивият лондонски фотомодел Кристин Уолъс и нейният норвежки годеник Нилс Йохансен.“

Фотографът на кея него ден не беше чакал тях, а случайно беше попаднал на сензация. Ръцете на Кристин се разтрепериха от яд, когато извади от плика писмото на Лора.

„Значи всички ни си разигравала, скъпа Кристин! Надявам се, поне да бъдем поканени на сватбата ви. Копията от фото серията ще ти пратя по-късно. Бързам, както винаги. Много поздрави.

Лора“

Лора й беше сърдита и в това нямаше нищо чудно! Но наистина ли вярваше, че Кристин преднамерено я е измамила. Можеше ли да знае, че както Кристин, така и Нилс не предполагаха, че вече са сгодени.

Кристин взе изрезките, сложи ги отново в плика заедно с писмото на Лора и ги натъпка на дъното на пътната си чанта. Нилс не трябваше да вижда тези снимки, а и за нея беше по-добре, просто да забрави цялата неприятна история.

VIII

След три дни снимките се появиха и в норвежките вестници. Астрид веднага се обади на Кристин и я попита възбудено, какво от публикуваното е вярно.

— Абсолютно нищо! — отсече Кристин сърдито. — Това е само едно глупаво недоразумение. Няма нищо между мен и Нилс.

Астрид се засмя:

— Защо ми се сърдиш, Кристин? Държиш се така, сякаш аз съм сложила снимките във вестниците. А и освен това, съвсем не разбирам, какво имаш против Нилс! Определено има доста жени, които биха се сбили за него!

— Зная, но тук наистина се отнася за едно недоразумение.

— Жалко! — въздъхна Астрид разочаровано. — Би било толкова хубаво!

— Астрид, за бога! Дори и насън не сме помисляли да се сгодяваме!

— Ще ти бъде трудно да убедиш всички останали в това — засмя се Астрид. — Сигурна ли си, че не бихме могли да отпразнуваме една двойна сватба?!

— Да, напълно — отговори хладно Кристин. — Астрид, трябва да свършваме. Когато ми се обади, тъкмо се канех да се разходим с баща ти.

Кристин с облекчение разбра, че е постигнала целта си и е навела Астрид на други мисли. Тя я увери, че здравето на баща й все повече се подобрява и затвори телефона.

Какво би казал Ларс Йохансен, ако видеше снимките? Сигурно и той щеше да е въодушевен като Астрид. Трябваше да му обясни, че всичко е просто заблуда. Кристин се молеше, това да не го развълнува особено.

Опасенията й излязоха неоснователни. Тя му обясни недоразумението и когато целия ден звъняха по телефона, за да го поздравят, той със смях оправяше нещата. За съжаление, в семейството му предстояла само една сватба — казваше той всеки път — и това била сватбата на дъщеря му Астрид.

Кристин чуваше тези разговори и всеки път усещаше пробождане в гърдите си. Колко хубаво би било, ако написаното във вестниците е вярно и с Нилс наистина станеха щастлива двойка!

Когато Нилс се прибра вечерта, вече бе видял снимките. Няколко от секачите бяха донесли вестници и му ги бяха показали. Той се втурна в къщата и пред очите на баща си я прегърна и я завъртя. Тя усети премръзналите му устни върху своите.

— Е, значи вече сме сгодени! — каза той и я погледна смеейки се. — Харесва ли се това на моята снежна принцеса?

— Съвсем не! Най-добре е да се обадиш в редакцията на вестника и да поискаш опровержение.

— Не смяташ ли, че така още повече ще им повдигна акциите? — попита Нилс. — В края на краищата няма нищо лошо!

— Но не е вярно.

— Е, и? Кой се интересува от това?

— Дагни например! — думите бяха излезли от устата й преди Кристин да успее да ги преглътне. Много добре можеше да си представи, как Дагни е посрещнала новината.

— Веднъж вече ти казах, че тя ми е само като сестра, Кристин!

— Но ти не си й като брат. Тя те обича!

Нилс се засмя:

— Въобще не знаеш, какво говориш, Кристин. Наистина ли мислиш, че ще се оженя за дете като Дагни?

— Но го желаят и двете семейства!

Ларс Йохансен тихо беше излязъл от стаята, сякаш не искаше да става свидетел на разправията им. Кристин не можеше да го упрекне. Виновни за всичко бяха онзи фотограф и мисис Падли, която му беше разказала такава трогателна любовна история!

Нилс пристъпи към Кристин и я прегърна. Но прегръдката му не беше нежна. Хвана я здраво и болезнено. Той беше ядосан и не се стараеше да го крие.

— Мнението ми за теб се оказа вярно, когато те видях за първи път в Англия — каза той. — Тогава ти беше една високомерна и недостъпна колежанка. И сега си същата. Под красивата си обвивка си твърда и хладна. Мислиш ли наистина, че норвежците са толкова безчувствени, че се женят само от материален интерес? По-добре да се беше върнала в Англия при камерите си! Може би един фотограф ще успее да изтръгне от теб повече чувство и плам, отколкото един мъж, който те обожава!

Очите му святкаха от яд, когато я погледна.

— Сега да можеха да те видят всички твои почитатели! Биха се ужасили, колко хладна изглежда жената, на чието еротично излъчване толкова се възхищават.

Телефонът иззвъня и Нилс рязко я пусна. Вдигна слушалката и заговори на своя език. Кристин нищо не разбираше. Чу една дума, която много добре разпозна — Дагни!

Докато говореше, Нилс й беше обърнал гръб. Съвсем ясно беше, че се мъчи да обясни на Дагни за снимките във вестниците. Ако досега Нилс беше смятал нещата за забавни, сега навярно щеше да промени мнението си. Настойчивостта, с която говореше, показа на Кристин съвсем ясно, колко му е трудно да разясни на Дагни недоразумението.

Кристин отиде в стаята си. Изведнъж коленете й омекнаха. Тя се хвърли в леглото и зарови лице във възглавницата. Най-съкровеното й желание беше съобщението във вестниците да е вярно! Вече нямаше никакви причини да се самозалъгва. Обичаше Нилс и копнееше за прегръдката му, за близостта на тялото му и топлината на устните му.

Тя седна и прокара ръка по челото си. Нилс още от самото начало знаеше, че тя няма да му устои. Как ли обаче щеше да продължи всичко това? Кристин влезе в банята и напръска лицето си със студена вода. След като Тони я бе изоставил, тя не вярваше, че ще може отново да обича някого. Твърдо бе решила никога да не се влюбва. Беше прогонила любовта от живота си и вярваше, че ще може да живее без нея. Сега обаче знаеше, че това не е възможно и, че не го иска.

Кристин пое дълбоко дъх, отвори вратата и слезе долу. Крачките й бяха малко несигурни, но имаше намерение да не крие повече чувствата си — независимо, как ще реагира Нилс на това.

Ларс Йохансен й се усмихна съчувствено, когато тя влезе във всекидневната и й подаде чаша шери.

— Сами ще сме за вечеря — каза той. — Нилс замина за няколко дни за Мирдал. По това време на годината винаги се сключват договорите с Хартигови за следващите доставки.

Кристин почти не слушаше обясненията му, че дървеният материал сега бил на път по реката за завода и че трябвало да се уговорят само цените. Беше чула, че Нилс е заминал в Мирдал — при Дагни! Твърде късно реши да му разкрие чувствата си! Всичко бе свършено!

— Не си ли добре, Кристин! — чу тя загрижения глас на кръстника си.

Тя стисна ръката му.

— Всичко е наред. Само съм порядъчно гладна — опита се да го успокои Кристин. — Иначе ще се наложи сестрата и пациентът да разменят ролите си.

— Кристин, знаеш, че вече не се нуждая от сестра, но би било чудесно, ако все пак останеш. Обаче не съм чак толкова голям егоист, че да те откъсвам от работата и приятелите ти.

Кристин сама не разбра, защо не използва шанса си да каже на Ларс, че наистина е дошло време да се връща в Англия. Замълча. „Оставам само заради него“ — опита се да убеди самата себе си. — „Далеч не е толкова здрав, както си мисли“.

След вечеря Кристин се извини с главоболие и тръгна към стаята си, изпратена от добрите пожелания на Ларс. След като затвори вратата зад себе си, тя въздъхна и от очите й потекоха сълзите, които бе сдържала цяла вечер. Причиняваше й болка мисълта, че мъжът, когото обичаше, сигурно точно сега беше в прегръдките на друга. И за всичко си бе виновна самата тя. Защо по-рано не му призна чувствата си?

Кристин имаше да мисли дни наред. От Нилс нямаше никакви вести. Той не се обади нито веднъж. Ларс се опита да я убеди, че в това няма нищо необикновено. Преговорите с деловите партньори всяка година били напрегнати и изисквали цялото внимание на Нилс. Било разбираемо, че не може да мисли за нищо друго. Но Кристин виждаше Нилс не на масата за преговори, а в прегръдките на Дагни.

Ларс Йохансен бързо се възстановяваше и скоро започна да прави дълги разходки в гората.

Един следобед, когато Кристин беше сама вкъщи, телефонът иззвъня. Тя скочи, надявайки се, че е Нилс!

Обаждаше се Ерик — един от бригадирите на Нилс. Кристин разочаровано отпусна рамене.

— Върна ли се Нилс? — питаше Ерик. — Имаме проблеми. Някои салове са се заклещили един о друг в реката. Трябва спешно да дойде…

— Нилс не е тук — прекъсна го Кристин. — Но бих могла да се опитам да го открия.

— Да, направете го! Спешно е — повтори Ерик.

Кристин затвори и потърси телефонния номер на Хартигови. От другата страна й се обади някакъв мъж, който й каза, че господин Йохансен е напуснал Мирдал и до половин час ще се прибере във Волран. Кристин му благодари и затвори.

В миг застана решително във всекидневната, чудейки се, какво трябва да направи. Внезапно чу свистене на гуми. Изтича към прозореца и видя жълтата кола на Нилс. Успокоена, тя забърза по коридора, отвори външната врата и се втурна към него.

— Здравей! — каза той усмихнат, но когато видя напрегнатото изражение на лицето й, усмивката му помръкна. — Нещо с баща ми ли е станало?

— Не — Кристин стоеше пред него едва поемайки си дъх. — Ерик се обади. Има проблеми на реката и веднага трябва да отидеш. Някои от саловете са се заклещили…

Нилс я остави и хукна покрай нея към къщата. Кристин се запрепъва след него. Той взе слушалката, избра някакъв номер и каза много бързо няколко норвежки думи.

— Трябва веднага да замина — обясни Нилс на Кристин. — Само набързо да се преоблека. Оставаш тук и ще обясниш на татко всичко, когато се върне!

— Не, идвам с теб!

— Не ставай глупава, Кристин! Това не е работа за жена. Само ще пречиш!

— Няма да преча. Нека да дойда, Нилс! Тук, сама вкъщи, няма да издържа.

Тя тръгна след него по стълбите и отиде в стаята си. Навлече си един пуловер и джинсите. Чувстваше, че ще бъде опасно и искаше да бъде до Нилс.

Когато Нилс слезе, тя вече стоеше в коридора и пишеше бележка на баща му.

— Е, добре тогава — измърмори той, — щом непременно искаш да дойдеш… Но не се оплаквай, ако карам бързо!

На Кристин й се струваше, че това адско пътуване ще трае вечно. Държеше се за дръжката, но не каза нищо. Стомахът й няколко пъти се преобърна, когато Нилс на две гуми вземаше тесните завои.

Най-после той спря. Тук реката стръмно се спускаше по една скална издатина и точно на най-опасното място саловете се бяха закачили един о друг. Работниците отчаяно се мъчеха да ги освободят.

Нилс скочи от колата.

— Ти ще останеш тук! — нареди той на Кристин. — Стискай ми палци!

С широки крачки тръгна към работниците и секунди по-късно вече беше също като тях, толкова измокрен от бликащата пяна. От водата отекнаха викове и за свой ужас Кристин видя, как Нилс съблича якето си и се хвърля. Някои от мъжете направиха същото и заедно се опитаха да изтеглят саловете. Струваше й се, че всеки момент саловете ще се откъснат и ще потопят хората под водата.

Тя пристъпи към брега. Беше стиснала ръцете си в юмруци и ги хапеше отчаяно. Усети, че цялото й тяло трепери. Сърцето й биеше лудо. Мислеше, че няма да може да гледа повече, но не успяваше да затвори очи. Предпазливо пристъпи до скосения бряг и не усети, че скоро се намокри. Посегна към якето на Нилс, което беше хвърлено на земята и инстинктивно го притисна към гърдите си.

Мъжете бяха стигнали до другия бряг и оттам се опитваха да разделят саловете с дълги железни пръти. Най-после салът, който се беше препречил, се обърна и течението го повлече надолу по реката.

Кристин тъкмо облекчено щеше да въздъхне, когато чу вик. Един мъж беше загубил равновесие върху хлъзгавите дървета и беше паднал във водата. Следващият сал се беше освободил, тръгна право към него и заплашваше да го погребе под себе си. Мъжът бясно гребеше, но не можеше да се противопостави на влачещото го течение.

Преди някой да успее да реагира, Нилс беше скочил в студената вода и го сграбчи за раменете. Веднага го последваха и други и образуваха верига до брега. Всичко бе станало толкова бързо, че Кристин осъзна сериозността на положението едва когато дърварите изтощени и без дъх пристигнаха на брега. Спасеният с разтреперан глас благодари на Нилс.

— Забрави го — отговори му Нилс. — И ти щеше да направиш същото за мен!

Кристин видя, че Нилс е ранен. Единият крачол на джинсите му беше съдран, а кожата на крака му беше окървавена.

— Нуждаеш се от лекар, Нилс! — чу тя да казва Ерик.

Нилс само поклати глава.

— Не е необходимо! Кристин може да кара колата ми. Колкото по-бързо съблечем мокрите дрехи, толкова по-добре ще е за всички ни. Пусни мъжете да си ходят, Ерик. Свършваме за днес! Не е необходимо да казвам, колко съм ви благодарен!

Мъжете само мълчаливо кимнаха и тръгнаха.

— Кристин, можеш ли да ме подкрепиш? — помоли Нилс и закуца към нея.

Тя излезе от вцепенението си, прегърна го през кръста и го поведе към колата.

— Няма да отидем направо вкъщи! — Нилс беше седнал до нея. — Ще спрем в първата хижа и ще изсушим дрехите си. До Волран е твърде далеко.

Кристин беше виждала тези хижи при пътуванията си с Нилс и знаеше, че във всяка от тях има превръзки, одеяла и сухи дрехи в случай на нужда. Нилс я гледаше отстрани. Мокрите й джинси бяха прилепнали към тялото й.

— И ти трябва да се преоблечеш, Кристин. Измокрена си до кости.

Кристин помълча известно време.

— Нилс, гордея се с теб! — каза тя тихо.

Той се засмя:

— Успях ли най-после да те убедя, че не съм надменният покорител на женски сърца, за какъвто винаги си ме смятала?

Кристин не отговори. Зави по горския път, който той й показа. След стотина метра трябваше да оставят колата и да продължат пеша. Нилс отново се подпря на раменете й и тя усети, как тялото му трепери от студ.

В хижата беше тъмно и студено. Нилс отвори капаците на прозорците и отиде до един голям дървен скрин, от който донесе сухи дрехи и хавлии.

— Съблечи си мокрите дрехи и се изсуши — Нилс подаде на Кристин две големи хавлии. Сам той издърпа мократа риза през главата си и започна да се трие.

Кристин му обърна гръб, съблече пуловера и свали сутиена си. Тя се избърса и уви втората хавлия около тялото си. След това разкопча джинсите и ги изхлузи от мокрите си крака. Знаеше, че Нилс зад нея прави същото и я побиха тръпки от тази мисъл.

Когато се обърна, Нилс тъкмо разпалваше камината.

— Ще запаля огън, да изсъхнат по-бързо нещата ни — гласът му звучеше пресипнал. — Моля те, превържи раните ми. Превръзки ще намериш в най-горното чекмедже.

Той отново се обърна към камината, а Кристин донесе бинтове, пластир и йод. Огънят в камината весело пукаше. Постепенно в хижата се разля приятна топлина. Те бяха сами и голи под хавлиите — откъснати от външния свят.

IX

— Стой мирен! — шепнеше Кристин. Тя бе коленичила пред Нилс и превързваше раните му, които не бяха толкова опасни, колкото си беше помислила преди това.

Беше й трудно да сложи превръзката. Пръстите й трепереха и само с усилие й се удаваше да ги успокои. Кристин погледна фините руси косъмчета по краката му на светлината на камината и с мъка се удържа да не ги погали нежно.

Когато най-сетне превърза раните, понечи да стане, но Нилс хвана ръцете й. И двамата чувстваха почти осезаемото напрежение помежду си.

— Знаеш ли, колко много те желая? — прошепна той. — Колко копнея за теб още от самото начало?

Тя го погледна и кръвта нахлу в лицето й. Неспособна да издаде и звук, тя все още го гледаше няма, и когато с върховете на пръстите си той бавно погали голите й рамене. Потрепери, но този път не от студ. Кожата й сякаш гореше там, където Нилс я докосваше.

Ръцете му се промъкнаха под хавлията и докоснаха гърдите й. Пръстите му нежно галеха твърдите й зърна и Кристин затвори очи. Колко много обичаше този мъж! И колко копнееше да бъде докосвана от него. Може би момент като този никога нямаше да се повтори. Тя искаше да му се наслади, без да мисли за вчера или утре…

— Нилс! — изрече Кристин и отвори очи. — Толкова се страхувах за теб. Мисля, че щях да умра, ако ти се беше случило нещо лошо!

Той с безкрайна нежност се наведе над нея и я целуна.

Кожата му беше студена — огънят на камината още не беше разгорял, но устните му изгаряха нейните, когато той я прегърна и се смъкна с нея на килима. Хавлията й падна настрана и Кристин се притисна към него.

На Нилс дъхът му секна от допира с голото й тяло. Той леко се отдръпна и започна да я съзерцава с нямо възхищение. Косите й се бяха разпилели на килима, а кожата й искреше на светлината от огъня. С треперещ глас Нилс й каза, че изглежда като морска нимфа, като една от онези прекрасни сирени, които примамвали мъжете в морето към себе си и към сигурна смърт.

Кристин се усмихна:

— Нямам намерение да те примамвам към смъртта — прошепна тя и уви ръце около шията му. Усети желанието му, чу как дишането му се учести. Чувство на триумф обзе Кристин, че толкова бързо го възбужда.

— Ако можех да умра в твоите прегръдки, не бих съжалявал — шепнеше Нилс в ухото й. — Само че аз мисля за всичко друго, но не и за смъртта, когато си с мен, Кристин. Толкова жив като днес, не съм се чувствал много отдавна.

Ръката на Кристин пропълзя надолу по тялото му и, когато достигна целта си, Нилс сподавено простена. Тя обхвана и погали напрегнатата му до краен предел мъжественост, докато пръстите на Нилс нежно блуждаеха по венериното й хълмче и кадифето между бедрата й.

След това те достигнаха центъра на желанието й и започнаха мъчителна, приятна до изнемога игра, на която Кристин се наслаждаваше с неописуема сласт. Тялото й се извиваше под ласките на Нилс, очите й бяха затворени и тя шепнеше отново и отново името му, без да го съзнава.

Нилс почувства, че тя е готова да го приеме в утробата си, покри тялото й със своето, проникна в нея и страстта й изригна като вулкан. Все по-бърз ставаше ритъмът на движенията им и за двамата вече нямаше ден и нощ, нямаше земя и небе…

Като насън Кристин дочуваше думи в ухото си, които Нилс й шепнеше на своя език. Тя не можеше да ги разбере, но те й бяха странно близки. Каквото и да й казваше обаче, нищо не можеше за нея да бъде по-важно от това, че пие, че утолява жаждата си по бленуваната му нежност.

Вплетени отчаяно в живо кълбо, Кристин и Нилс почти едновременно достигнаха космически височини на любовния си екстаз. Сладките вълни на освобождаването бавно обхванаха телата им.

Двамата дълго мълчаха. После Нилс зави Кристин с едно одеяло и тя се сгуши до него.

— Спи, любов моя — прошепна й той, прегърна я и я залюля като бебе.

* * *

Когато Кристин се събуди, беше тъмно и известно време не можеше да си спомни, къде се намира. Посегна в тъмнината, но не намери нищо.

Искаше да стане, когато изведнъж усети нечия ръка на рамото си. Тя се обърна уплашена и видя Нилс, който, вече облечен, коленичеше до нея.

Веднага си спомни всичко и бузите й пламнаха. Наистина ли тя беше жената, последвала така страстно и без задръжки чувствата си?

— Кристин, ако наистина вече си се събудила, по-добре е да тръгваме за вкъщи, вместо да стоим цяла нощ тук — каза той. — Ерик е уведомил баща ми, но се опасявам, че въпреки това той ще се притесни.

Нилс се изправи и застана нерешително. След това се изкашля.

— Сварих кафе. Сигурно няма да ти хареса, но все пак е по-добре от нищо.

Кристин се зави по-плътно с одеялото. Нилс говореше толкова хладно и отчуждено, сякаш никога не е имало мигове на интимност между тях. Тя потрепери. Изведнъж й стана неприятно, че не е облечена.

Тя си помисли, че просто е твърде чувствителна. Съвсем естествено е Нилс да се тревожи за баща си.

Не. Беше различно, отколкото някога с Тони. Въпреки това, не й излизаше от ума мисълта, че Нилс е търсил приключението и вече е загубил интерес, след като е получил това, което е искал.

— Съжалявам, Кристин! — чу го да казва и трепна. Той сочеше камината. — Огънят е загаснал. Не исках да заспивам, но бях много изтощен, за да задържа очите си отворени.

Кристин само кимна и стана. Нилс я прегърна, хвана я за брадичката и я повдигна, за да може да види очите й.

— Съжаляваш ли, снежна принцесо?

Тя искаше да му отговори, че така е трябвало да стане и, че не съжалява за нищо, но не отрони нито дума. Само мълчаливо поклати глава.

Нилс я пусна.

— Добре, тогава да тръгваме. Извадих ти най-малките дрехи, които можах да намеря, но въпреки това ще ти са широки. В края на краищата, не отиваме на бал — засмя се той. — Освен това ще карам аз. Кракът вече въобще не ме боли.

— Явно не съм добра сестра — рече Кристин, гледайки изкривената му превръзка.

— Затова пък го направи с такава любов, както никоя сестра не би могла!

Нилс събра мокрите дрехи и отиде да ги занесе в колата, докато Кристин се обличаше. Тя имаше чувството, че всеки момент ще избухне в сълзи, без да знае защо. Струваше й се, че Нилс вече въобще не си спомня какво бе станало тук. Нещо не беше наред и тя го чувстваше.

Пътуването обратно премина в мълчание. Нощта бе тъмна. Кристин стоеше свита на седалката си и, когато спряха пред къщата, тя побърза да слезе.

— Ще ви оставя сами с баща ти, Нилс. Сигурно искаш да му разкажеш сам, какво се е случило. Ще се кача горе да взема душ и веднага ще си легна. Беше тежък ден.

Преди да тръгне, Нилс препречи пътя й, безмълвно я взе в прегръдките си и я целуна. Отново коленете й омекнаха и тя се притисна към него. Входната врата се отвори, на верандата излезе Ларс и те се разделиха. Кристин влезе в къщата и се втурна в стаята си.

Беше почти полунощ, когато се съблече и влезе под душа. Със затворени очи вдигна лице срещу топлата вода и я остави да тече по тялото й, сякаш така би могла да изплакне спомена от нежните докосвания на Нилс и от топлината на ръцете му по кожата си.

Отново се замисли за часовете в хижата и знаеше, че никога няма да може да забрави Нилс. Беше се чувствала толкова щастлива, когато Нилс я държеше в ръцете си, а сега така я мъчеха мрачни предчувствия, които не успяваше да пропъди.

Защо той беше друг — така хладен и далечен, когато се беше събудила? А преди това — беше ли й говорил за любов? Поне не и на език, който тя да разбира. Думите, които й шепнеше, можеха да значат и нещо съвсем друго. Кристин излезе от банята, избърса се и си легна. Беше изморена — тялото й тежеше като олово. Въпреки това знаеше, че няма да може да заспи.

Беше живяла толкова дълго без мъж, че вече почти бе забравила, колко е неописуемо хубаво, да се оставиш да бъдеш носен от страстта! Но не беше ли я научил опитът да бъде предпазлива?! Защо бе допуснала чувствата да победят разума й?

Бузите на Кристин отново порозовяваха, като си спомняше, как се бяха любили с Нилс. Още дълго щеше да преживява всяка пикантна подробност. Да бъде едно цяло с някого, когото обича, бе нещо, което толкова й липсваше. Някой, когото да обичаш — колко прекрасно звучеше това!

Тя се обърна настрана, зарови лице във възглавницата и заспа. В съня си видя Нилс, който протегна ръце и, смеейки се, я улови. Тя повдигна лице към него и му каза колко дълго го е чакала в живота си…

Но сънят внезапно свърши и отстъпи място на друг.

Лицето на Нилс сега беше сериозно, по-скоро сърдито. А зад Нилс стоеше още някой, когото Кристин не можеше да разпознае. Отначало образът бе мъглив и разлят, но постепенно се очерта лицето на една млада жена.

Когато Кристин се събуди, беше ранно утро. Бледа здрачевина все още проникваше през прозореца. Кристин с тръпнещо сърце се изправи в леглото и се вгледа пред себе си.

Спомни си съня и веднага се досети, коя е била младата жена. Тя беше видяла Дагни в съня си!

Нилс беше в Мирдал при Дагни, преди да се върне. И колкото и да го отричаше, той беше дал на Дагни да почувства, че има право върху него! В това Кристин беше напълно сигурна.

Тя закри лицето си с ръце и тихо изхлипа. Мястото на Нилс и Дагни беше тук. Те вече толкова дълго бяха заедно, че младото момиче имаше всички основания да се надява, че Нилс ще се ожени за нея.

Кристин въздъхна дълбоко, свали ръце от лицето си и погледна през прозореца с празен поглед. Да, Нилс и Дагни щяха да се оженят — тя ни най-малко не се съмняваше и ако беше така, значи за Нилс часовете в хижата вчера не са означавали абсолютно нищо.

Нали той самият неведнъж бе доказвал, че може да има всяка жена, която пожелае. А тя се бе държала като глупачка, само защото го обичаше!

Кристин отхвърли настрана одеялото, стана и се промъкна през тихата къща долу до кухнята, за да си направи кафе. Тихо затвори вратата зад себе си и, когато кафето се свари, си наля една чаша, седна на масата и отново се отдаде на тъжните си мисли.

После се върна в стаята си, вмъкна се в леглото, зави се през глава и заспа.

Събуди я шумът на потегляща кола. Когато отвори очи, в стаята нахлуваше ярка дневна светлина. Учудена погледна към часовника. Беше вече девет.

Кристин стана, облече се и слезе долу. Кръстникът й вече закусваше.

— Добре ли спа? — посрещна я той приветливо. — Мислех, че след вчерашните събития няма да станеш преди обяд. Сигурно е било твърде вълнуващо за теб. И сега още си бледа.

Тя беше радостна, че Ларс въобще не предполага, защо всъщност има такъв вид. Нилс не се виждаше никакъв. Сигурно негова е била колата, която я събуди.

Кристин седна на масата и започна да закусва, въпреки че въобще нямаше никакъв апетит. Надяваше се, че силното кафе и хлебчето с масло ще й помогнат да си поизбистри главата.

— Наистина вчера долу на реката изтръпнах от ужас — призна тя. — Но Нилс беше много смел. Предполагам, че всичко ти е разказал?

„Всичко — освен продължението на историята — а именно, че снежната принцеса се е разтопила под ласките на своя принц!“

— Както вече съм ти казвал, Кристин — прекъсна мислите й бащата на Нилс — такива неща се случват, няма как. Всички ние трябва да живеем с тази мисъл. Мъжете познават опасността и знаят точно, какво да правят. Тук си имаме работа с природни стихии, а те невинаги са предвидими. След инциденти като вчерашния, животът си продължава както обикновено. Всички мъже отново са на работа — Нилс също вече е на път.

— Чух го да заминава.

— Вероятно днес няма да го видим. Владенията ни стигат далеч долу на юг и Нилс трябва да проследи пътя на трупите, за да види, дали всичко е наред. Сигурно ще се върне много късно, ако въобще се върне днес.

* * *

От една страна, Кристин беше облекчена. Тя се нуждаеше от време, за да подреди мислите и чувствата си, преди отново да се срещне с Нилс. От друга страна обаче, не можеше да потисне копнежа си по него!

Прекара целия ден с бащата на Нилс и опита, доколкото можеше да се разтовари и поразсее.

След вечерята седнаха да поиграят карти. Телефонът звънна. Ларс Йохансен вдигна слушалката, а сърцето на Кристин се разтуптя. Сигурно беше Нилс!

— Добър вечер, приятелю, — чу тя да казва Ларс приветливо, като преди това сложи ръка на слушалката и тихо й обясни „Господин Хартиг“. След това отново се обърна към събеседника си: — Но, как така? Успокой се, Хенрик, и отново ми прочети съвсем точно, какво пише на бележката!

Кристин внезапно усети, че в нея се надига страх, докато втренчено наблюдаваше лицето на кръстника си. Дали не беше направила нещо необмислено?

— Уверявам те, Дагни не е тук! — рече Ларс. — Ако все пак дойде при нас, веднага ще те информирам. Разбира се. Кога точно установихте, че е изчезнала?

Ларс мълчаливо изслуша това, което му разказваше бащата на Дагни и лицето му доби още по-угрижено изражение.

— Нилс не е вкъщи, Хенрик. Вчера имахме проблеми на реката… Не, не, всичко отново е наред, но днес въобще не съм го виждал и не вярвам, че ще се върне. Веднага щом ми се обади, обаче, ще го попитам, дали знае нещо! Не се тревожи прекалено, Хенрик, сигурно има обяснение за изчезването й.

Докато Кристин не изпускаше от очи кръстника си, главата й гъмжеше от мисли. „Къде би могла да е Дагни? И защо не се връщаше Нилс?“

Кристин имаше и за двете неща общо обяснение! Така, както Нилс миналата вечер прекара с нея в самотната хижа, така сега беше и с Дагни. Защо иначе и двамата по едно и също време внезапно ще изчезнат? Може би Нилс в този момент разказваше на Дагни за нощта си с един фотомодел и двамата й се присмиваха.

На Кристин й беше трудно да слуша Ларс Йохансен, когато остави слушалката и й заразказва за станалото. Сърцето й биеше толкова силно, че й се струваше, че и той ще го чуе. О, как бе могла да е толкова глупава!

„Скъпи боже, нека Нилс да застане сега на вратата! — молеше се горещо Кристин. — Да не е истина всичко това! Нека да не е с Дагни!“

— Днешните млади хора въобще не мислят за родителите си! — рече Ларс и поклати глава.

* * *

Тя се насили да говори колкото може по-спокойно.

— Какво именно се е случило?

— Дагни следобеда заминала в Осло да пазарува, поне така мислела майка й — обясни Ларс. — Казала, че ще преспи у някаква приятелка и Хартигови въобще не се усъмнили, докато тази приятелка не позвънила най-ненадейно, за да говори с Дагни.

Той отново поклати глава и потъна в едно кресло.

— Тогава майката на Дагни отишла в стаята й и намерила една бележка на нощното й шкафче. Иначе щели да намерят тази бележка едва утре.

— И… и какво пише в нея? — устата на Кристин беше така пресъхнала, че едва можеше да говори. Ей сега, само след секунди, Ларс ще й каже, как на бележката е пишело, че Дагни и Нилс са офейкали! „Най-добре да скоча и да избягам!“ Но въпреки всичко, Кристин си наложи да остане и да не допусне Ларс да забележи нещо.

— Само това, че родителите й не трябвало да се тревожат, ако изчезне за една или две седмици. Нуждаела се от време, да поразмишлява върху нещо много важно. Хартигови въобще не предполагали, че нещо с Дагни не е наред. Наистина забелязали, че дъщеря им през последните седмици е станала по-тиха и замислена, но не предположили нищо.

Ларс дълбоко въздъхна.

— Трудно е да попречиш на днешните младежи! Кристин, нека да оставим играта на карти за утре. Мина ми желанието. Имаш ли нещо против?

— Не, абсолютно нищо — отговори тя. — Ще се кача горе и ще си легна. Още не съм се оправила след вчерашното напрежение.

Кристин се раздели с него и побърза да се качи в стаята си. Вчера! Наистина ли това е било едва вчера? Струваше й се, че е минала цяла вечност, откакто бе лежала щастлива в прегръдките на Нилс.

Толкова малко е значела за него, че още на другия ден той замина при Дагни. За Кристин новината за бягството на младото момиче беше съвсем недвусмислена.

Не, не можеше да бъде никаква случайност фактът, че Нилс и Дагни са изчезнали по едно и също време. Ларс й бе обяснил, че Нилс възнамерявал да замине далеч на юг и затова нямало да може да се върне вкъщи, но тя знаеше по-добре, какво е станало!

В стаята си Кристин се облегна на вратата и затвори очи. Цялото тяло я болеше и тази болка заплашваше да я разкъса.

Как можа Нилс така да се погаври с нея? Той се беше възползвал от ситуацията в хижата, а още на следващия ден бързичко се озова при Дагни! Кристин почувства, че краката й се подкосяват.

Ако беше истина — а в това почти нямаше съмнение — че Дагни и Нилс са изчезнали заедно, тогава тя не можеше да остане тук и минута повече.

А нима не е възможно и да се заблуждава? Внезапно в Кристин пламна надежда. Ами, ако Нилс се върне още тази вечер или се обади? Кристин погледна часовника. Беше станало късно. Надеждата й умря толкова бързо, колкото бързо беше и покълнала.

Нилс нямаше нито да се върне, нито да се обади тази вечер.

„Тогава може би утре!… — мислеше тя. — Да, може би той ще дойде утре и ще ми обясни всичко. В противен случай, по най-бързия начин ще си замина!“

X

Беше дълга нощ — една от най-дългите в живота на Кристин. Не успя да заспи! Все се ослушваше, не приближава ли кола към къщата, не звъни ли телефонът…

На сутринта й беше необходимо много време, за да скрие, доколкото е възможно, следите от безсънната нощ.

След това слезе долу при Ларс и го попита, дали Нилс се е обаждал.

Старият господин стоеше пред закуската си. Той поклати глава.

— Явно, че и ние в семейството си имаме изчезнал — отвърна й в добро настроение, без да предполага, каква болка е причинил на Кристин. — Но не се тревожи! Когато Нилс се върне, сигурно ще има много да ни разказва.

„О, със сигурност!“ — помисли си Кристин горчиво, обърна се и се взря през прозореца. Ларс не трябваше да забележи, какво ставаше с нея. „Но няма да бъда тук, за да чуя историята му“ — мина й през ума.

Тя на две — на три изгълта закуската си, извини се и забърза към телефона. Трябваше да се обади на Лора!

— Лора! — връхлетя я Кристин веднага щом тя се обади. — Не задавай сега никакви въпроси, а ме слушай съвсем внимателно! — можеше само да се надява, Лора да не я чува.

— Окей — съгласи се Лора, след като Кристин с няколко думи й нареди, какво да направи. — Значи трябва да ти се обадя след десет минути и да кажа, че имаме страшно предложение за теб и, че веднага трябва да се върнеш. Добре ли съм разбрала?

— Много добре, Лора, и много ти благодаря! — Кристин остави слушалката.

Както беше уговорено, когато телефонът иззвъня, Ларс беше наблизо. Кристин видя радостта му от обаждането на англичанката и се засрами от измамата си.

Но веднага си представи, как би се чувствала, ако Нилс и Дагни изведнъж дойдат и сияещи от радост съобщят, че… Кристин бързо скочи и взе слушалката от ръцете на кръстника си.

— Лора, колко е хубаво, че те чувам…

— Само не преигравай — чу се сухо по жицата. — Наистина, не зная какво не ти е наред, но така, както се държиш, би трябвало да изследват душевното ти състояние!

— Възложена ни е фото серия?! Да, това е страхотно, разкажи ми повече! — продължи Кристин, без да обръща внимание на думите на Лора.

— Е добре, значи не искаш да ми кажеш, какво се е случило — отвърна Лора. — Но смятам, че едно е съвсем сигурно: ако двама души са предопределени един за друг, то това сте ти и Нилс!

— Тенерифа?

— Кой ти е споменавал за Тенерифа? — попита Лора учудена.

— Това звучи прекрасно! Естествено, че не мога да изпусна такова нещо, въпреки че ще ми е трудно да замина оттук. Веднага ще приготвя всичко. Нямам никакво понятие, кога тръгва следващият самолет, но сигурно по някое време през нощта ще се приземя в Лондон. Ще ви се обадя — на теб и Филип — от Осло. Някой от вас ще ме посрещне ли на летището?

— Окей, скъпа, досега участвах в играта ти, но този абсурд с Тенерифа най-добре е веднага да го забравиш!

— Разбира се! И много ти благодаря, Лора, че веднага ми се обади. Доскоро.

Кристин остави слушалката, ръцете й трепереха. Надяваше се Ларс да отдаде това на радостта от предложението. Страните й бяха зачервени. Просто не беше свикнала да лъже, но този път нямаше какво друго да направи.

— Това действително е хубаво, Кристин — каза Ларс, когато тя с наведен поглед дойде до него. — Всичко чух и разбирам, че не можеш да отхвърлиш това предложение. Наистина съм много натъжен, че ще ни напуснеш, но може би ще решиш отново да дойдеш. Отивай да си приготвиш багажа. Ще ти извикам такси, така че след половин час ще си на път за Осло.

— Благодаря ти, Ларс! Знаех, че ще ме разбереш! Наистина предложението е неповторимо.

— Но ще се върнеш пак, нали? — каза той, като вече набираше номера на таксито. — За сватбата на Астрид, надявам се!

— Разбира се, че ще дойда за сватбата на Астрид! Ще й се обадя веднага, щом науча нещо повече за фото серията!

Тя се качи горе в стаята и започна небрежно да мята нещата си в куфара. Кристин разбираше, че бяга от самата себе си, но не виждаше никаква друга възможност. Невъзможно й беше да застане още веднъж пред Нилс и да види самоуверената му усмивка.

Кристин не искаше да мисли за бъдещето. Тя виждаше само момента и съзнаваше, че възможно най-бързо трябва да наложи най-голямото разстояние между себе си и Нилс.

След около двадесетина минути таксито спря пред къщата. Кристин беше готова с багажа си. Стаята й, където толкова време беше живяла с приятни чувства, вече изглеждаше гола и празна. Тя й хвърли последен поглед и си зададе безсмисления въпрос, дали някога отново ще живее тук. След това взе багажа си и слезе долу.

Ларс вече я чакаше на вратата и я прегърна. Кристин му обеща да се върне навреме за сватбата и се качи в таксито, без да се обърне.

Когато се облегна на седалката, тя остави сълзите си да текат на воля. Любопитният поглед на шофьора не я смущаваше. Добре, че беше достатъчно тактичен да не й задава въпроси.

През пелената на сълзите, Кристин още веднъж виждаше, как преминават през местата, които толкова бе обикнала. За мъжа, събудил у нея тази и още една, много по-дълбока любов, не искаше да мисли. Но не можеше да предотврати лицето и сините му очи отново и отново да не се появяват пред нея…

Още преди да пристигнат в Осло, Кристин успя да се овладее. Беше бледа. Очите й бяха зачервени, но сълзите най-после бяха пресъхнали.

Не оставаше много време до сватбата на Астрид и беше напълно безсмислено за толкова кратко да се връща в Англия. Но Кристин не виждаше друга възможност.

„Може би, когато се върна след четири седмици, ще съм вече по-добре“ — си каза тя, но не си повярва. Трябваше да мине повече, много повече време, за да преодолее такова разочарование.

Макар че историята с Тони бе толкова стара, тя все още не можеше да я забрави. А и с Нилс беше съвсем друго. Към него изпитваше много по-силни чувства, отколкото тогава към Тони…

Не, тя сега просто не биваше да мисли повече за Нилс! Трябваше да се научи да живее без него и да го прогони от мислите си.

Утре рано щеше да се обади на Астрид и да й разкаже историята със „супер предложението“. Точно пред нея не можеше да назове истинската причина за прибързаното си заминаване от Волран.

Кристин намери билет за следващия полет до Лондон. Когато самолетът се издигна над пистата, тя се стараеше да не мисли, че сърцето й остава в Норвегия.

Дълго след старта тя стоя, впила пръсти в тапицерията на седалката си. Постепенно се отпусна, облегна се назад и затвори очи. Какво да разкаже на Лора и Филип? За нищо на света не искаше да им признава, че се е влюбила в мъж, който съвсем скоро ще се омъжи за друга.

Но Кристин бързо забеляза, че това е по-лесно да се каже, отколкото да се направи. Когато откри Лора в навалицата от чакащи на летището и видя колко е жадна да разбере всичко, краката й се подкосиха.

Лора я прегърна и Кристин веднага започна да й разказва скалъпената си история, че просто повече не издържала в самотата на горите, но не искала да засяга кръстника си и затова й дошла идеята Лора да й позвъни.

Лора изслуша всичко мълчаливо. Двете излязоха от летището и се качиха в колата на Лора.

Лора затвори вратата, пъхна ключа в таблото и се обърна към Кристин.

— Добре, скъпа, това беше официалната ти версия. Сега ми разкажи, какво се е случило наистина! Този красавец Нилс да не ти е дал зелена светлина?

Кристин започна да се смее прекалено весело.

— Лора, ти доста често ходиш на кино, затова фантазията ти така се е развихрила. Как въобще ти хрумна, че не ти казвам истината?

— Защото не умееш да лъжеш убедително, скъпа, а мен пък въобще не можеш да ме заблудиш. Познавам те твърде отдавна. Виждам, че нервите ти са напрегнати до скъсване, и престани да ме занасяш! Повярвай ми, раменете ми са достатъчно широки, за да се наревеш на тях!

За един миг Кристин изглеждаше така, сякаш ще скочи от колата. Но изведнъж се отпусна. Сълзите потекоха по лицето й и с кратки, несвързани изречения, прекъсвани постоянно от неспирни ридания, тя разказа всичко на Лора.

Приятелката й я изслуша мълчаливо.

— Ако наистина толкова го обичаш — каза тя накрая, — защо не му призна любовта си? Та това би било най-простото нещо!

— И това го казваш тъкмо ти! — Кристин избърса сълзите си и погледна Лора. — Ти някога казвала ли си на Филип, че го обичаш?

— Това беше удар под кръста, скъпа, но нека ти е простен! И двете имаме еднакъв проблем. Пречи ни нещо, което се нарича гордост, нали? Но при мен е някак си по-различно. Защо Филип трябва да хвърля око тъкмо на мен, когато всеки ден има пред камерата си най-красивите жени?

— Но той има нужда от теб, Лора, и един ден ще му стане ясно, какво чувства към теб.

Лора завъртя ключа в стартера.

— А сега да тръгваме у вас!

— Ще те притесня ли, ако тази вечер спя при теб? — отклони я Кристин. — Не искам в моето жилище. Нилс знае адреса ми и…

— Разбира се, че можеш да останеш при мен, а какво ще правиш после? В Тенерифа няма работа — знаеш го. Но не се безпокой, ще измислим нещо.

— Съжалявам, че те занимавам с проблемите си, Лора! — каза Кристин с извинителна усмивка. — Утре ще се нанеса в хотел и ще живея там, докато дойде време да замина за сватбата на Астрид в Осло. Обещай, че няма да ме издадеш. Никой не бива да узнае, къде съм, разбираш ли?

Лора кимна, въздъхвайки.

— Добре, на никого нищо няма да издам, въпреки че не те разбирам напълно. Как може да се замени мъж като Нилс с грейката в самотното легло на някой лондонски хотел? Е, това си е твой живот и ти би трябвало да знаеш, какво правиш.

Когато пристигнаха в жилището на Лора, Кристин беше уморена до припадък. Но поне тук се чувстваше на сигурно място. Как можеше да я разбере Лора, щом тя самата не разбираше себе си? Кристин с всяка фибра на тялото си копнееше по Нилс, но беше радостна, че е далеч от него.

Тя се строполи в леглото, което й приготви Лора и последната й мисъл беше, че никога повече няма да се доверена мъж.

* * *

Когато на другия ден Кристин влезе в студиото, Филип беше във възторг, че отново я вижда. Лора явно вече му беше обяснила, как стоят нещата, защото той пристъпи към нея и утешително я потупа по гърба.

— Обещай ми, Филип, че в никакъв случай няма да приемаш телефонни обаждания за мен от Норвегия и няма да казваш, къде могат да ме намерят. Разбери, много е важно за мен!

— Разбира се, скъпа! — отговори Филип с широка усмивка. — Малко тайнственост не ще навреди на никоя любов, нали? — Филип изглежда смяташе, че тя си играе с Нилс. Въобще не можеше да предположи, колко е сериозно за нея всичко това, а Кристин нямаше намерение да му го разкрива.

Но Филип спокойно можеше и да спекулира. Само че докато спазваше споразумението и не я издадеше, къде се укрива, всичко й беше безразлично.

Междувременно Кристин отново се беше овладяла дотолкова, че никой не забелязваше, колко е нещастна. Рухването й по пътя от летището до града беше единственият изблик на чувствата, което си беше позволила, а тя знаеше, че Лора добре ще съхрани тайната й.

Но при всичкото й себеовладяване и след две седмици все още не забелязваше външната й промяна. Високите й скули бяха изпъкнали още повече, а стройното й тяло изглеждаше по-крехко от когато и да било.

Кристин ядеше съвсем малко, а нощем в самотното си хотелско легло дълго не можеше да заспи. „Типични страдания при разбито сърце“ — казваше тя усмихвайки се на Лора, която се опитваше да я бие на съвест. Но тъмните кръгове под очите на Кристин не се връзваха с усмивката й.

Нилс не се беше опитал да влезе в контакт с нея — поне доколкото тя знаеше. В деня, когато се прибра в Лондон, Кристин позвъни на Астрид в Осло.

Приятелката й нямаше никакво понятие, че Кристин отново е в Лондон, а за Нилс не спомена нито дума. Значи все още не се беше върнал вкъщи, иначе със сигурност щеше да се обади на сестра си и да й разкаже за сгодяването си с Дагни. Всичко си пасва точно — помисли си Кристин с горчивина. Че Нилс е изчезнал заедно с Дагни, в това тя повече въобще не се съмняваше.

— Но кога си тръгна? — попита я изненадана Астрид.

— Астрид, слушай ме, нямам много време — отговори й Кристин лаконично. — Получих едно страхотно предложение за Тенерифа. Всичко стана толкова бързо, че не можах да ти се обадя преди отлитането. Освен това, баща ти вече е добре, няма повече нужда от мен. Но при всички случаи ще дойда за сватбата ти. Само че може да бъде и в самия ден на сватбата ти. Така че не се тревожи, ако дотогава не ме чуеш!

— С моя годеник ще ти се обидим много, ако не спазиш обещанието си! Няма да се омъжа, ако не дойдеш!

Кристин се засмя:

— Не бих казала това на Стефан, ако съм на твое място! Но сега сериозно, Астрид. За съжаление, не мога да ти кажа, къде можеш да ме намериш, защото доколкото зная, много често ще пътуваме из острова. Така че, ще се видим на сватбения ти ден!

За миг стана тихо. После Астрид колебливо рече:

— Радвам се за теб, Кристин! Но имам чувството, че нещо не е както трябва. Твърде си спокойна, въобще не си въодушевена. Наистина ли всичко е наред?

— Но, разбира се! — отвърна Кристин бързо и с колкото се може по-весел глас. — Само че имам да върша още безброй много неща, а самолетът ми тръгва още тази вечер!

— На Нилс ще му стане неприятно, че си напуснала Волран, Кристин. Той и…

— Астрид, трябва да свършваме, съжалявам много. Ще ти се обадя пак, преди да дойда в Осло. Обещавам ти! Хайде, дотогава!

Преди още приятелката й да каже нещо, Кристин затвори. Каквото и да й съобщеше Астрид за Нилс, тя не искаше да го узнае. Само да чуе името му — за нея вече беше повече, отколкото би могла да понесе.

Кристин затвори телефона цялата разтреперана. Гласът на Астрид беше направил Норвегия отново реалност, а Норвегия означаваше Нилс…

В мислите си тя се опита да си представи, че наистина лети за Тенерифа за една-две седмици и че се пече под слънцето й. Но веднага й стана ясно, че й е противопоказна такава дълга почивка, защото би й оставила прекалено много време за размисъл. Това, от което се нуждаеше, беше работа, само работа. Искаше да забрави!

Видението — Нилс и Дагни като сияеща от щастие двойка непрекъснато я измъчваше. Може би междувременно дори и се бяха оженили тайно! Семействата им сигурно щяха да бъдат изненадани, но не и недоволни от една такава развръзка.

Не беше ли казала Астрид, че и двете семейства с удоволствие биха видели фирмите им да се обединят чрез един брак?

Кристин потръпна. Колко ужасно е при решението за женитба да се оставиш, да бъдеш воден от такива делови съображения. Но от друга страна… Така, както Нилс се отнасяше към Дагни и при нежността, с която тя толкова често го гледаше, семействата им сигурно не са били принудени да се намесват!

Кристин неспокойно се мяташе нощ след нощ в хотелското си легло и й се искаше миговете в хижата никога да не са съществували. По-добре никога да не бе узнавала, колко чудесна може да е любовта! Тогава би си спестила виденията на любовния акт между Нилс и Дагни.

О, онова проклето детско писмо беше виновно за всичко! Защо Нилс просто не го бе забравил! Кристин, „снежната принцеса“.

Кристин тъжно се засмя. Не, тя си бе виновна за всичко. Беше достатъчно голяма, за да знае, че приказките никога не се сбъдват.

Сватбата на Астрид наближаваше. Кристин вече не можеше да отлага — трябваше да се обади на приятелката си. Тя си поръча билет за следващия ден. Сватбата беше насрочена за следобед, така че гостите да имат възможност да се насладят и на традиционния празник на полунощното слънце.

Кристин имаше намерение да си вземе хотелска стая за една нощ и рано на другата сутрин да отпътува за Лондон. Тя не искаше да остава близо до Нилс и минута повече, отколкото е необходимо! Достатъчно трудно щеше да й бъде да излезе насреща му!

Но сега не трябваше да мисли за това. „Може би една среща с него окончателно ще ме излекува! Може би ще бъде полезно за мен да видя, как подигравателно ми се усмихва, докато нежно е сложил ръка върху раменете на Дагни! Може би!“ Тя не знаеше.

Едно обаче знаеше съвсем сигурно. Нилс беше мъж, който не би се оженил по никакви други причини, освен ако сам не го иска! Ако той и Дагни се оженеха, значи това е било негово решение!

Кристин вдигна слушалката и избра номера на Астрид. Почака доста, но никой не отговаряше. Кристин вече почти с облекчение щеше да затвори, когато дочу гласа на Астрид.

— Да, моля?

— Здравей, Астрид. Кристин е.

— Кристин, радвам се, че те чувам! Вече всички се тревожехме за теб!

— Но защо, Астрид? Нали знаеше къде съм, а и те предупредих, че не би могла да ме откриеш.

Кристин се насили да говори спокойно и непринудено, но усети, че не й се удава. Колко много й се искаше да я попита за Нилс. Как е, къде е и дали му е липсвала. Но знаеше, че това са детски желания, които не трябваше да издава на никого.

— Нилс се опита да ти звънне в агенцията. Най-малко дузина пъти се обажда, но не е стигал по-далеч от централата. Почти беше обезумял от тревога по теб!

Значи Нилс все пак е звънял, а Филип нищо не й е споменал! Кристин беше благодарна на Филип, че не я е издал.

— Как е баща ти, Астрид? — смени Кристин бързо темата. — Обещах му да му пиша, но за съжаление, не ми стигна времето за това. Наистина бяха доста трескави седмиците на Тенерифа.

Тя се срамуваше, че така лъже приятелката си, но трябваше да изиграе докрай веднъж започнатата игра.

Кристин въздъхна облекчено, когато Астрид каза, че баща й е добре и нямал търпение отново да я види.

— Кога точно пристигаш в Осло? Нилс иска да те посрещне на летището.

— Не е необходимо! — припряно отговори Кристин. — Съжалявам, Астрид, но имам още много работа. Моля те, не се тревожи, ще дойда на всяка цена, дори и да ме видиш едва в църквата. Ще спазя обещанието си!

— Вярвам ти, Кристин, но все пак съм малко разочарована! Надявах се, че ще долетиш най-малко един ден преди сватбата и ще ми помагаш със съвети. Нилс също щеше да се зарадва — Астрид направи малка пауза. — Между другото, той беше напълно изненадан и доста сърдит от прибързаното ти заминаване от Волран. Непрекъснато му повтаряхме, че кариерата ти е на преден план и…

Кристин се хвана за сламката:

— Да, така е! Работата ми е над всичко, можеш спокойно да му го кажеш. Астрид, вече трябва да свършваме. Във всички случаи ще се видим в събота. Знаеш, че за нищо на света не бих пропуснала сватбата ти!

Кристин остави слушалката, облегна се назад и за миг затвори очи. Така значи, Нилс се е тревожил и й бил сърдит. Какво си въобразяваше този мъж?! Безсилен гняв се надигна в нея и това първо истинско избухване на чувствата й, откакто бе напуснала Норвегия, накара Кристин да почувства отново, че още живее.

Реши, след като се върне от Норвегия, да се нанесе в жилището си! Наистина беше твърде смахнато да живееш в безлична хотелска стая, след като само на няколко километра те чакат собствените ти уютни стаи. Кристин постепенно започна да мисли за бъдещето си и оцени това като добър знак.

Астрид не беше споменала за Дагни нито дума! Боеше ли се да споменава пред приятелката си името на жената, която сега принадлежеше на брат й?

Кристин си наложи повече да не размишлява на тази тема. Тя трябваше да се разсее, а какво по-добро от това, да излезе из града и да си купи рокля за сватбата. И, естествено — подарък за Астрид и Стефан!

Интересът й към хубавите дрехи се възвърна от само себе си. Установи го с радост, обхождайки бутиците. В събота трябваше да бъде неотразима — така, че наистина всички да се обръщат след нея! Не, не трябваше да се самозалъгва! Тя искаше, всъщност, да накара само един мъж да я гледа с възхита!

Най-сетне намери една плавно падаща нефритовозелена шифонова рокля, в която се влюби от пръв поглед. Роклята подчертаваше стройната й талия с широк колан. Купи още подходяща широкопола шапка и нежнозелени сандалети с високи токове.

В деня на сватбата слънцето грееше ярко. Кристин извика едно такси призори, взе пътната си чанта и се отправи за летището.

По време на полета нервността й се засили. Едва дочака самолетът да се приземи на норвежка земя. Усещаше радостта от най-хубавия ден в живота на приятелката си, но я очакваше срещата с Нилс. Това я правеше все по-нетърпелива.

Кристин бе престанала да се самозалъгва. Тя обичаше Нилс. Беше го осъзнала истински едва през изминалите седмици, когато отново и отново се опитваше да го изтръгне от мислите си и да се настрои за живот без него. Прозря, че го е разбрала много, много късно и се беше примирила.

За първи път тя наистина се радваше, че като фотомодел се бе научила да играе и да крие истинските си мисли и чувства зад приветлива маска.

Умееше да държи главата си високо вдигната, дори и да й се плаче, гордо да крачи между камери и зрители, вместо да се скрие съкрушена в някой ъгъл, да не допуска никой да надникне зад маската й!

След пристигането си в Осло, Кристин взе такси. Колко добре беше, че на никого не съобщи, кога пристига. Пък и нито Нилс, нито някой друг от семейството днес щеше да има време, за да чака всеки полет от Англия. Така че й остана още малко време да събере смелост за деня.

Беше още рано, затова първо отиде в големия хотел, където щеше да се състои приемът след церемонията. Остави подаръка за младоженците на рецепцията, за да го има на разположение, след като се върнат от църквата.

После таксито откара Кристин в един малък хотел близо до фиорда. Препоръча й го шофьорът. Нарочно не си беше ангажирала хотел от Лондон, за да изключи възможността Нилс или който и да е друг да се осведомят, дали на нейно име е резервирана стая.

Шофьорът спря колата. Кристин слезе и няколко пъти дълбоко въздъхна. По дяволите — добре й беше, че отново е в Норвегия! Хотелът се оказа наистина малък, но уютен — по типичен норвежки образец, с много дърво, варосани стени и с килими във весели цветове.

В залата за хранене тя хапна набързо. След това се изкъпа в банята и се зае да заличава следите по лицето си от безсънните нощи и любовните терзания.

След като отстрани с грим тъмните кръгове под очите си, те станаха още по-големи и изразителни.

Усмивка пропълзя по лицето й, когато си помисли, какво би казал Филип за променената й външност. Той, разбира се, я наблюдаваше само с очите на фотограф и твърдеше, че му е все едно, каква е причината за отслабването й. Докато се появяваше на снимките му така ефирно тънка, той нямаше да й задава въпроси.

Когато Кристин се приготви, отстъпи крачка назад от огледалото и започна да наблюдава резултата от усилията си. След като беше разказала на всички, че е прекарала последните седмици в слънчевата Тенерифа, тя многократно ходи на облъчване в Лондон. Кожата й бе получила нежен загар, който й стоеше много добре. Кристин с доволство го констатира, хвърляйки един последен поглед на отражението си.

Хареса й възхитеният поглед на младия мъж от рецепцията. Но когато после седна в таксито, което трябваше да я отведе до църквата, отново я обхвана нервност.

Кристин беше подредила нещата така, че да пристигне в църквата малко преди церемонията. Тя задържа таксито в една странична уличка и незабелязано се добра почти до главния вход.

Точно в този момент Астрид подръка с баща си приближаваше към църквата. Кристин усети пробождане в сърцето, когато я видя като сияеща булка! Как й се искаше сега самата тя да крачи в бяло към тази църква, да каже на Нилс „Да“.

Кристин се овладя и тръгна срещу Астрид. Почувства, колко се зарадва приятелката й, че е дошла, а и по лицето на Ларс Йохансен пробягна усмивка.

— Радвам се, че си тук! — прошепна й Астрид и стисна ръката й. — Изглеждаш божествено, Кристин!

— Не толкова божествено, колкото младоженката! — отговори Кристин и бързо отстъпи настрана.

В църквата вече свиреше органът и гостите се повдигнаха от местата си, когато Астрид, съпроводена от баща си бавно закрачи по централната пътека.

Кристин вървеше зад милите малки шаферки с розови роклички. Тъкмо понечи да седне на последната банка, когато отпред към олтара пристъпиха двама руси мъже. Кристин се вкамени. Бяха Стефан и Нилс.

Нилс веднага я откри и за миг погледите им се срещнаха. Булката стигна до олтара и церемонията започна.

Сърцето на Кристин силно биеше. Струваше й се, че само тя и Нилс са единствени в този голям храм. По време на целия венчален обред не успя да се концентрира върху това, което ставаше там, пред олтара. Даже да разбираше езика, на който се извършваше церемонията, и една дума не би проникнала в съзнанието й.

Тя беше неспособна да откъсне погледа си от високия рус мъж, който стоеше до брачната двойка с гръб към нея. Никога досега не бе копняла така — да застане до Нилс и пред бога и света да стане негова жена!

Колкото и бързо да си тръгнеше от Норвегия за Англия, не би била в състояние да избяга от чувствата си. Това й стана пределно ясно! По-ясно от всякога…

XI

Докато беше възможно, Кристин избягваше Нилс. В ресторанта тя прегърна Астрид, пожела й цялото щастие на земята, целуна по бузата кръстника си и бързо отиде при другите гости.

— Здравей, снежна принцесо!

Кристин не беше видяла Нилс да идва и трепна, когато изведнъж в ръката й бе сложена една чаша шампанско. Тя вдигна глава и срещна сините очи на Нилс.

Бузите й поруменяха, като си спомни, колко различен изглеждаше тогава, вечерта в хижата, когато се бяха любили! Сега погледът му беше хладен, почти отблъскващ.

— През цялото време исках да те питам, какви мили игрички играеш, всъщност? — каза той и гласът му не беше същият, какъвто тя си го спомняше. — Но мисля, че мога да си спестя това удоволствие! Само като те погледна, получавам отговора! Безупречно гримирана дама в изискан тоалет! Твоята безкрайно важна кариера значи все пак победи, нали?

Думата „победи“ я освободи от вцепенението й и я ядоса. Тя си спомни за ски скоковете и как Нилс толкова беше ядосан, чене е победил. Единственото, за което той сега се гневеше бе, че е загубил при нея! За него всичко беше само игра!

— Как смееш да ми говориш така? — ръцете й трепереха толкова силно, че едва не разплиска шампанското. С мъка овладяваше гласа си и ако не се намираше на сватбата на приятелката си, която не искаше да помрачи, би му казала мнението си пред всички и на висок глас.

— Смея — както се изрази ти — защото означаваш нещо за мен! — отговори Нилс хладно. — Винаги си имала значение за мен, но сега виждам, че първото ми впечатление е било точно. Ти си студена като айсберг. За теб е важно само да виждаш красивото си лице на колкото може повече снимки и да стигнеш до върха, нали? Другите жени успяват да съчетаят любовта с кариерата. Но ти си твърде амбициозна. Не рискуваш дори и само да опиташ!

Кристин се мъчеше да си поеме въздух. Досега никой не се беше заблуждавал толкова за нея. Сълзите, които с всички сили потискаше, щяха да я задушат. Вдигна глава упорито и гордо, за да не забележи Нилс, какво тя чувства в действителност.

— Мисля, че е излишно да обяснявам, колко вълнуващо е да си „номер едно“ — отговори му хладно. — Но и ти никога не си могъл да се примириш, че си втори на финала!

За момент той се втренчи в нея неразбиращо. Не успя да разбере намека й.

— Можеш ли да си представиш — попита Нилс, — какъв шок беше за мен, когато се върнах във Волран, а ти беше заминала?!

Тя издържа погледа му с привидно равнодушие.

— Учудва ме, че въобще си го забелязал. Не беше ли зает от други мисли? А между другото, къде е всъщност Дагни?

— Някъде тук при родителите си, предполагам.

Как й го каза, сякаш беше нещо съвсем маловажно!

Нямаше ли поне малко доблест! Докога щеше да отрича отношенията си с Дагни. И с какво право да й говори, че винаги била означавала нещо за него!?

— Не би ли било по-добре да я потърсиш сега? — попита Кристин с иронична нотка в гласа си и се обърна рязко, за да му покаже, че разговорът им е приключил.

В този момент с радост видя Астрид и Стефан да си проправят път към нея през тълпата. Тя прекомерно възторжено прегърна приятелката си и Астрид високо повдигна вежди.

С ъгълчето на очите си Кристин забеляза, че Нилс се отдалечи. Ако сега го беше тласнала отново в ръцете на Дагни, това беше справедливо. Нилс трябваше да си изясни, какво иска, а тя нямаше намерение да му попречи, да се върне при бъдещата си жена.

— Кристин, не е ли божествен ден? О, наистина е най-хубавият ден в моя живот! — Астрид я погледна критично. — Как прекара на Тенерифа?

— Беше чудесно — измърмори Кристин и побърза да смени темата. — Наистина за нищо на света не бих пропуснала сватбата ти, Астрид! А, трябва да поздравя и Стефан! Стефан, имаш най-прекрасната булка, която някога съм виждала!

Кристин се надяваше треперещият й глас да не я издаде пред двамата, колко нещастна се чувства в момента. Радвайки се на щастието на приятелката си, тя с болка си мислеше, че никога няма да се радват така за нея, да стане съпруга на мъжа, когото обича!

Ако обаче Кристин си мислеше, че е заблудила Астрид за истинските си чувства, тя се лъжеше. Даже и при всичкото това напрежение в сватбения й ден на нея не й беше убягнало, че Кристин е отслабнала и големите й очи са загубили блясъка си.

— Какво всъщност става с теб, Кристин? — я попита тя, като я дръпна настрана. — Знаеш ли, така и не схванах напълно тази история с прибързаното ти заминаване. А когато видях, че Нилс след това се държи като разярен тигър, стигнах до заключението, че вие двамата сте се скарали?

Кристин се засмя и тъкмо се канеше да отхвърли предположението на Астрид с едно отрицателно движение на ръката, когато погледът й изведнъж попадна на Нилс. Стоеше в другия ъгъл на залата до Дагни и я държеше през кръста. Той смеейки се я гледаше в очите, а и тя цялата сияеше. Кристин като вкаменена спря движението си по средата. Астрид беше проследила погледа й и изведнъж разбра причината. Под белия воал, физиономията й изразяваше цялото съчувствие, което изпитваше към приятелката си.

— Е, вече знаеш! — измъчено се изтръгнаха думите от устата на Кристин. — Но Астрид, моля ти се, това да си остане само между нас, чуваш ли? Зная, че винаги си имала романтичната надежда от нас с Нилс да се получи двойка. Не стана така! А сега Дагни и той… Веднага го разбрах, щом Дагни изчезна, а Нилс не се върна през нощта и…

— И тогава си си помислила, че Нилс и Дагни са били заедно? — прекъсна я Астрид. — Боже мой, Кристин, затова ли така внезапно замина?

Когато Кристин видя веселите пламъчета в очите на приятелката си, всичко се завъртя в главата й. Можеше ли да се е лъгала?! Сигурно беше прекалила с шампанското!

— Дагни наистина избяга, Кристин — Астрид снижи гласа си, като видя Стефан да идва с три чаши шампанско, — но не с Нилс, както си си помислила! Всичко е много по-различно, отколкото смяташ, но за едно си права — Нилс и Дагни са имали тайна. Те не само пред теб, но пред всички нас и особено пред родителите ни са играли комедия. Ние трябвало да повярваме, че те внезапно са открили сърдечното си влечение един към друг. Дагни използвала Нилс за алиби, за да се срещне необезпокоявана с един мъж, когото родителите й едва ли биха оценили като добра партия. Хубавецът, всъщност, няма пари и завършено образование, но Дагни е влюбена безумно в него. Ти си решила, че Дагни и Нилс са избягали заедно, а той само я е закарал при нейния възлюбен. Нилс и Дагни са приятели, но нищо повече!

— А, тъкмо говориш за нашите бегълци ли? — попита Стефан през смях, приближавайки се до двете жени.

Кристин взе чашата си и пи, без да усеща нищо. Даже и да беше оцет, едва ли би забелязала.

В главата й всичко се въртеше. Наистина ли се беше лъгала?! И защо никой не й беше разказал за случая! Тогава Кристин си спомни, че беше пресичала Астрид още само, като споменеше името на брат си, а Нилс многократно се бе опитвал да я открие по телефона.

Кристин би искала да си удари плесница. Защо е била толкова ужасно дебелоглава и мнителна! Защо беше упорствала над фиксидеята си, че Нилс и Дагни имат нещо помежду си!

— И какво казаха родителите на Дагни за това? — попита тя занесено. — Дагни сигурно тайно се е омъжила.

— О, да, господин Хартиг се държа много почтено, след като преодоля първоначалния шок — отговори Астрид. — Дагни винаги е била негова любимка и всичко би й простил. Дагни е щастлива и той се радва да я вижда такава.

„Да, всички са радостни — мислеше Кристин, — освен мен. И най-лошото е, че аз самата съм виновна за нещастието си!“ Погледът й отново блуждаеше из залата там, където Нилс беше обкръжен от млади красиви момичета. Не можеше да го упрекне, че не се сеща вече за „снежната си принцеса“.

— Стефан и аз трябва да те оставим, Кристин. Говори ли вече с баща ми?

— Да — отговори Кристин благодарна, че Астрид най-сетне й е помогнала да се ориентира. — И наистина много се радвам, че той отново е добре!

Стефан и Астрид трябваше да се погрижат за гостите си и Кристин изведнъж се почувства не на мястото си сред всичките тези радостни хора. Тя бавно прекоси залата, спирайки се тук и там да поразговаря с някои познати, без обаче да се отклонява от намерението си да си пробие път до Нилс.

Не й убягна, че той все поглеждаше към нея. Изведнъж Нилс се извини на хубавото момиче, с което разговаряше и тръгна право към Кристин. Тя също не можеше да свали поглед от него. Не, никога повече нямаше да се отдели от този мъж! А може би, може би… всичко щеше да се оправи. Гордостта й, която винаги считаше за толкова важна, беше нищо в сравнение с надеждата, която бяха разпалили думите на Астрид у нея.

— Нилс, трябва да поговорим — промълви тихо Кристин, когато той застана пред нея, — но не тук!

За миг очите му блеснаха игриво, както ги бе виждала преди.

— Значи ли това, че ти цяла-целеничка искаш да бъдеш с мен, снежна принцесо!

Беше й хубаво отново да чува това прозвище от устата му!

— Да, значи! — отговори му с несигурен глас. — Но не искам всички наоколо да разберат, че и фотомоделите имат чувства. Не би било добре за имиджа ми, не мислиш ли?

Нилс сякаш все още не бе повярвал на внезапната й промяна. Присви очи, погледна я изпитателно и кимна.

— Когато приемът приключи, гостите ще се облекат, за да отидат да посрещнат на своите лодки и кораби празника на полунощното слънце. Ела в моята лодка, Кристин, ще ти хареса! — гласът му трепереше.

Кристин почувства, че напрежението между тях все повече расте.

— Добре — отговори тя тихо.

Нилс взе ръката й и прилепи устни към нея. Когато почувства устата му върху кожата си, по тялото й преминаха тръпки, сякаш я беше ударил ток.

— Щом Астрид и Стефан заминат, ще отида в хотела си и ще се преоблека — прошепна тя сподавено.

— Ще те закарам до там и ще те чакам. Сега вече няма да те изпускам от очи!

* * *

Един час по-късно Нилс й помагаше да се качи в моторницата, закотвена до фиорда на Осло. Младоженците бяха се отправили към летището. Астрид преди отпътуването си беше хвърлила булчинския си букет точно в ръцете на Кристин. Тя силно се изчерви и скри лице в цветята, усещайки погледа на Нилс върху себе си. Значи, ако поверието беше вярно, Кристин щеше да бъде следващата младоженка… булката на Нилс!

Той я заведе в хотела и я чака във фоайето, докато тя се облече в по-удобни дрехи и отново слезе по стълбите. Мълчаливо двамата отидоха до фиорда, като само с прекомерни усилия можеха да свалят поглед един от друг. Кристин седна на кърмата, наблюдавайки, как Нилс пали мотора.

Бавно се отдалечиха от брега. Вече минаваше десет, но все още беше светло като ден. Безброй лодки се бяха събрали около фиорда и Нилс трябваше да внимава, да не се сблъска с някого.

И той се беше преоблякъл. Носеше джинси и светлосиня риза под синия си пуловер — висок и рус. „Мъж като от картина“ — мина й през ума.

Лодките бяха украсени с цветни гирлянди, но брега горяха огньове, а все още светлото небе непрекъснато беше пронизвано от цветния блясък на светлинни ракети.

— Е, Кристин — поде Нилс след известно време и я погледна, — каза, че трябвало да поговорим. Така че — започвай!

О, небеса, не беше толкова просто! Кристин се покашля.

— Трябва да ти се извиня — рече тя твърдо. — Нямаше да напусна Волран толкова внезапно, но когато ми предложиха онази работа…

Прехапа устни. Не, така не ставаше! На тази проклета лъжа трябваше да се сложи край!

— О, да, снимките на Тенерифа, които бяха толкова важни, че забрави всичко друго заради тях! — подхвърли Нилс саркастично. — Искаше ми се да дойда в Англия и да те вразумя, но не можах да те открия в жилището ти. След това опитах в студиото, но и там ми отрязаха квитанциите. По-късно ми стана ясно, че се мъчиш да прекъснеш контакта си с мен.

— Звънял си ми вкъщи? — прошепна Кристин.

— Разбира се!

Тя усети с мъка потискания гняв, който се промъкна в гласа му. Нилс бе спрял мотора и лодката леко се поклащаше върху вълните.

— Освен това ти писах, но не получих отговор. Защо?

Кристин дълбоко въздъхна.

— Нилс, през всичките тези седмици наистина не съм била и един-единствен път вкъщи. Само че работата в Тенерифа беше измислица. Живях в Лондон — в един хотел. Измислих си претекста с Тенерифа, защото се нуждаех от причина да напусна Волран, колкото се може по-скоро. Мислех, че ти и Дагни… че вие двамата сте избягали и тогава…

Фойерверките в небето избухваха със силен пукот и пъстрите им искри сякаш потъваха в морето. Наоколо хората в лодките се смееха и пееха, но на Кристин й се струваше, че силното туптене на сърцето й заглушава всичко.

Нилс отново застана на кормилото на лодката и вторачено я гледаше. Стори й се цяла вечност, докато той най-сетне се раздвижи и дойде с две големи крачки до нея. Две крачки, но когато той я прегърна, усети, че с тях е преодолял разстояние от светлинни години.

— Никога ли не си ме слушала, какво ти говоря? — попита Нилс с треперещ глас. — Колко често съм ти казвал, че Дагни ми е като сестра? Жената, която искам и винаги съм искал, сега е в прегръдките ми!

— Да, ти ме искаш, но как стои въпросът с любовта ти?! — още преди да успее да ги предотврати, думите се бяха изплъзнали от устата й. Тя прехапа устни и сълзи бликнаха в очите й. Отново развали всичко…

— Любов? — Нилс я погледна в упор. — Не съм ли ти казвал, че от първия миг те обикнах? От момента, когато те прегърнах на летището! Нима не знаеш, че винаги съм те обичал?

Кристин не беше в състояние да му отговори. Нилс се наведе над нея и тогава тя почувства устните му върху своите — отначало меки и нежни, след това — твърди и искащи. Тя мигновено забрави ужасните, мъчителните седмици на самота и копнеж.

Кристин отговори на целувката и уви ръце около шията му. Не беше ли всичко това само един хубав сън. Наистина ли Нилс отново я държеше в прегръдките си? А ако наистина бе сън, тя не искаше никога да се събужда от него!

Изведнъж лодката се разклати. Нилс и Кристин загубиха равновесие и залитнаха. За секунди телата им се притиснаха толкова силно, че тя почти не можеше да си поеме въздух. Кристин чувстваше топлината на Нилс през тънката материя на блузата си… Не, не би могла да понесе още веднъж да го загуби!

Той тихо изруга, пусна я ядосан и погледна към спортната лодка, която беше минала толкова наблизо. После отиде до кормилото и запали мотора.

— Дръж се здраво, Кристин! — викна й Нилс. — След няколко минути отново ще бъдем в по-спокойни води!

За момент Кристин се уплаши, че в яда си ще предприеме преследване на другата лодка, но видя, че той се насочи към един почти пуст страничен ръкав.

Нилс спря до пристана, скочи от моторницата, завърза я и помогна на Кристин да слезе, подавайки й ръка.

— Ела! — каза й и я прегърна нежно през талията.

— Къде отиваме?

Той й посочи улицата, където беше паркирана колата му. Неусетно бяха направили кръг с лодката и бяха спрели отново почти на същото място, откъдето бяха тръгнали.

Сърцето й се качи в гърлото, когато Нилс й отвори вратата и я затвори, след като тя се качи. Седна зад кормилото, запали двигателя и потеглиха.

След известно време Кристин се досети, къде отиват.

Тя познаваше района и както предполагаше, спряха пред жилището на Астрид. Без да каже дума, Нилс слезе, а после помогна и на нея.

— Ти си права. Трябва да поговорим, и би било най-добре, ако сме съвсем сами — рече той, хвана ръката й и я поведе към къщата. — Взех ключовете от жилището на Астрид, защото исках да преспя тук и утре отново да се върна във Волран. Това е отвличане, Кристин и се надявам, че го осъзнаваш! Ще те задържа дотогава, докато отстраним от пътя си всичко, което стои между нас!

Тя преглътна, погледна го с широко отворени очи и кимна замаяна.

Нилс се обърна усмихвайки се, отвори и влязоха.

През цялото време Кристин не се беше разделила с букета на Астрид. Той беше до нея в лодката, след това здраво го бе стискала, когато последва Нилс до колата и сега все още го държеше с две ръце.

Нилс се обърна към Кристин и известно време я наблюдава колебливо. След това загадъчна усмивка пропълзя по лицето му.

— Цяла нощ ли ще държиш тези цветя? Впрочем, знаеш ли какви са последствията от това, че ти ги хвана или трябва да ти обяснявам?

Тя се изчерви и бързо се извърна. Припряно остави цветята на един стол.

— Зная поверието, но и ти знаеш, че не вярвам в такива приказки!

На челото на Нилс се появи дълбока бръчка.

— Това ли е, което искаше да ми кажеш?! — попита той ядно. — Че приказките никога не могат да се сбъднат? Че няма никакво значение, когато едно малко момиченце пише мечтите си един ден да дойде в Норвегия и да се омъжи за своя принц? Че никога не си била моята снежна принцеса?!

Нилс спря, а след това продължи по-меко.

— О, Кристин, не можеш завинаги да избягаш от любовта на живота си, само защото веднъж един мъж толкова те е наранил! Нима мислиш, че някога бих могъл да ти причиня болка?

Той се приближи, а Кристин се бореше с напиращите сълзи и с желанието си да се хвърли в обятията му. Не, трябваше да е разумна! По-добре да умре, отколкото след една нощ в прегръдките му отново да остане сама!

— След това, което ми казваш, не би ли било логично, да ме помолиш да остана тук и да се омъжа за теб?

Нилс се приближи още повече и тя почувства горещия му дъх по кожата си. Той сключи ръце около нея и я притегли към себе си.

— Разбира се, че те питам дали искаш да се омъжиш за мен, принцесо, и няма да те пусна, докато не се съгласиш! Няма да те изпусна, докато не ми отговориш, че наистина искаш да станеш моя жена, и то толкова бързо, колкото е възможно!

Не й остави време да отговори. Устните му се притиснаха към нейните, а тялото му беше толкова плътно до нейното, че възбудата му просто я пронизваше.

Кристин уви ръце около шията му и отговори на целувката му с цялата страст, на която бе способна и която толкова дълго беше потискала.

Когато най-накрая Нилс се отдели от нея, Кристин бе останала без дъх.

— Означава ли това „да“, скъпа? — попита той тихо.

— Обичам те, Нилс! — промълви Кристин. — Обичам те толкова много — повече от всичко на света и желая да се омъжа за теб! Постепенно започвам отново да вярвам в приказки — добави усмихвайки се.

— Преди всичко на тази за снежната принцеса, нали? — уточни Нилс и тя кимна. — Но въпреки всичко, хепиендът, както е в приказката, не ми харесва!

Кристин го погледна учудено.

— Така ли? И защо?

— Защото приказките са за децата, а ти и аз вече не сме. Така, както съм закопнял по теб, не мога да се задоволя само да те целуна и завесата да падне. Искам да те любя, Кристин! Обичам те и ще се побъркам, ако тази и всички следващи нощи не си при мен!

— Мислех, че това отдавна е решено — отговори тя.

— Не каза ли, че съм твоя пленница и няма да ме пуснеш от къщата? Така че, не ми остава нищо друго, освен да се примиря със съдбата си…

Нилс внимателно и нежно обхвана лицето й и я целуна. След това я прегърна и, силно притиснати един в друг, двамата влязоха в спалнята.

Нилс затвори вратата. Пръстите му трепереха, когато започна да разкопчава блузата й. Измъкна я и я пусна небрежно на пода. При вида на прекрасните й гърди не се стърпя и гризна розовите им връхчета, а после дланите му лакомо ги сграбчиха.

Скоро на пода, като дантелена пеперудка кацнаха и бикините на Кристин. Краката й се подкосиха. Тя трескаво загали тялото на Нилс, нетърпелива да усети голотата му. До полуда и се искаше да я вземе на ръце и да я отнесе в широкото легло…

Колко чудесно беше да обичаш и да си обичан! Вече нищо и никой не стояха между тях. Нямаше повече никакви тайни и глупава гордост!

Имаше ги само тях двамата и страстното им желание един към друг!

Нилс я притегли на леглото, обсипвайки я с ласки.

— Ти си прекрасна! — шептеше й той.

— Толкова дълго копнях да съм с теб така, както сега! — отговори му тя задъхано.

Затвори очи и, усещайки устните на Нилс върху кожата си, започна да го изследва пипнешком милиметър по милиметър. Неописуемо чувство на щастие я обхвана и по бузите й рукнаха сълзи.

Никога не беше вярвала, че може да е така безкрайно щастлива!

Замаяна от топлината му, Кристин се притисна отчаяно към Нилс. Пръстите му пълзяха по вътрешната страна на бедрата й и тя тихо изстена, когато те продължиха пътя си нагоре, докато най-накрая достигнаха неподозираната интимност.

Палавостта им толкова много покачи възбудата й, че тя повече не можеше да издържа. А и Нилс след седмици те на несбъднат копнеж не можеше безкрайно да продължава тази толкова мъчително сладка игра…

Кристин разтвори бедра и го прие в себе си. Неистово се заизвива под него, сякаш искаше да го погълне целия. От гърлото и несъзнателно бликаха изпълнени с нега стенания.

Все по-бързи ставаха движенията и на двамата, докато най-сетне Нилс забави ритъма си, изкачвайки я по пътя им към върха…

В урагана на възторга си го достигнаха едновременно!

„Как съм могла да се усъмня в любовта на този мъж!“ — като фойерверк проблесна в съзнанието на Кристин…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.